ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» лютого 2020 року
м. Харків
справа № 629/2739/19 
провадження № 22-ц/818/282/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді  суддів    учасники справи: позивач відповідач  	– ОСОБА_1 , – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     – ОСОБА_4 , – ОСОБА_5 ,	

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року, постановлене під головуванням судді Харабадзе К.Ш., в залі суду в м. Лозова Харківської області,-

ВСТАНОВИВ:
В червні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. 

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 червня 2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з нього на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_7 у розмірі ј частини його заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 14 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позову відмовити. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки факту проживання другої дитини – ОСОБА_6 з відповідачем, що підтверджується актом обстеження умов проживання. Також посилався на перебування в провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про проживання малолітньої дитини з батьком. 

ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що доводи відповідача щодо проживання дитини з ним є недоведеними належними та допустимими доказами, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач не надавав дітям матеріальну допомогу продовж дев`яти місяців. 

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 січня 2020 року відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 68). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України – в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач офіційно працює та має постійний дохід, є здоровою, працездатною людиною, обов`язком якої є утримання власних дітей до досягнення ними повноліття, зважаючи на що є доцільним стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 червня 2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Будь-які інші особи на утриманні відповідача не перебувають. ОСОБА_5 не доведено, що одна дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. 

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 2007 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 березня 2019 року було розірвано (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).
ОСОБА_4 працює в ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на посаді інженера-конструктора першої категорії, загальна сума її доходу за період з червня 2018 року по травень 2019 року, без урахування аліментів, становить 64 596, 33 грн. (а.с. 41). 
Відповідач є здоровою, працездатною людиною, яка не має на своєму утриманні будь-яких інших осіб, працює в ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на посаді заступника технічного директора, має постійний дохід. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 було подано відзив на позов, в якому зазначив, що після розірвання шлюбу, між ним та ОСОБА_4 була досягнута домовленість щодо виховання та матеріального забезпечення дітей, місця їх проживання. Відповідно до зазначеної домовленості донька залишилась проживати разом з ОСОБА_4 , а син разом з ОСОБА_5 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилався на акт обстеження умов проживання як на належний та допустимий доказ, що свідчить про проживання сина з ним та перебування на його утриманні.
Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_5 , складеного Службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, за адресою АДРЕСА_1 , проживають і мають постійне місце реєстрації: батько – ОСОБА_5 , мати – ОСОБА_4 , син - ОСОБА_6 та донька – ОСОБА_7 . При цьому мати та донька за вказаною адресою фактично не проживають. Для сина створені належні умови для проживання та виховання. Дата складення вказаного акту не зазначена (а.с. 23).
Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_4 , складеного Службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, за адресою АДРЕСА_2 , фактично проживають мати – ОСОБА_4 , син - ОСОБА_6 та донька – ОСОБА_7 Для дітей створені належні умови для проживання та виховання. Дата складення вказаного акту не зазначена (а.с. 33).
ОСОБА_4 на підтвердження факту проживання з нею сина також надано письмові пояснення членів батьківського комітету класу, в якому навчається ОСОБА_6 . В даних поясненнях зазначено, що ОСОБА_4 активно приймає участь у вихованні та навчанні сина, у його шкільному житті. Батько на батьківських зборах присутній не був (а.с. 34, 35). 
Також матеріали справи містять лист начальника Лозівського ВП ГУНП в Харківській області від 08 липня 2019 року, з якого вбачається, що 04 червня 2019 року ОСОБА_4 не змогла потрапити до спільної з відповідачем квартири у зв`язку зі зміною останнім замків на вхідних дверях. В ході опитування ОСОБА_5 повідомив, що між ним та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки (а.с. 32).
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем факту проживання з ним сина. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достовірність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

ОСОБА_5  на виконання зазначених норм законодавства не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_6  проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Наданий ним до суду акт обстеження умов проживання не є доказом, який беззаперечно свідчить про проживання сина разом з ним та перебування на його утриманні. 

ОСОБА_5 не надано доказів щодо можливості сина мати вільний доступу до зазначеної квартири після заміни замків на вхідних дверях. 

На підтвердження доводів щодо наявності між сторонами домовленості щодо місця проживання дітей та участі в їх утриманні ОСОБА_5 також не надано будь-яких фактичних даних. 

Факт звернення у вересні 2019 року відповідача з позовом про визначення місця проживання сина з ним не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на користь матері на утримання двох малолітній дітей. 

Належних та допустимих доказів, що станом на час звернення з позовом до суду та ухвалення судового рішення дитина перебувала на утриманні відповідача, суду не надано. 

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведення ОСОБА_5 факту проживання сина з ним та перебування на його утриманні. 

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідач є працездатним, офіційно працює та має постійний дохід, зважаючи на що, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що він зобов`язаний надавати матеріальну допомогу своїм малолітнім дітям. 
Відповідно до вимог ст.ст. 182, 200 СК України суд першої інстанції вірно врахував при визначенні розміру аліментів матеріальне становище платника аліментів.
Відповідно до ч.1,2 ст. 3 Конвенція ООН «Про права дитини»  в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
З урахуванням всіх обставин по справі, підвищення мінімального прожиткового мінімуму на утримання дитини, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що дорівнює 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 червня 2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття є законним та обґрунтованим. В рамках фінансового становища та рівня цін, що склалися станом на час перегляду даної справи, сплата аліментів в даному розмірі щомісячно на двох дітей є мінімально необхідною. 
Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не є правовою підставою для порушення гарантованих державою прав дітей на гідний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Судом першої інстанції враховані всі обставини по справі та матеріальне становище сторін. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надано належної оцінки та вони не спростовують висновків суду першої інстанції. Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 надано не було, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги. 
Викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_5 щодо необґрунтованого розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження є помилковими, оскільки відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України спори про стягнення аліментів можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач мав можливість подати до суду необхідні докази для підтвердження зазначених ним доводів, проте будь-яких належних та допустимих доказів, що є правовою підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, не надав. 
Також не є правовою підставою для задоволення апеляційної скарги доводи  ОСОБА_5  щодо перебування в провадженні суду першої інстанції позову про проживання дитини з батьком, оскільки враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Отже, у разі задоволення позову пропроживання дитини з батьком та набранням судовим рішенням законної сили, ОСОБА_5 не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про зменшення розміру аліментів. 

За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення на підставі наданих доказів. 
Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,–
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргуОСОБА_5 – залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:    Судді:	О.В. Маміна   С.С. Кругова   Н.П. Пилипчук