ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/571/20 Справа № 203/456/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року 
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович про визнання договору недійсним.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ), третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович, про визнання договору недійсним задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ) від 04 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим Вячеславом Едуардовичем, зареєстрований у реєстрі за №2045, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати повністю рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року по справі №203/456/18 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович про визнання договору недійсним відмовити.
У відзиві  ОСОБА_2 на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року по справі №203/456/18.
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1996 року, виданого Коксохімічним заводом ім. Калініна, а також Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03.04.2002 року, ОСОБА_2 у цілому належала квартира АДРЕСА_3 (а.с.53 – 55).
04 червня 2004 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 належну їй квартиру. Договір був зареєстрований у реєстрі за №2045 (а.с. 51).
07 липня 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на придбану квартиру в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.22, 23).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 30.07.1965 року і по теперішній час зареєстрована у спірній квартирі і постійно та одноосібно нею користується (а.с. 10).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін.
Згідно із ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 – 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.2, 3 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.
Відтак, з огляду на приписи ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, під час укладення договору купівлі-продажу волю продавця має бути спрямовано на передачу новому власникові права володіння, користування та розпоряджання майном, а волю покупця, навпаки, – на набуття цих прав. Відсутність будь-якого із згаданих елементів свідчитиме про наявність у природі правочину юридичної вади.
Судом першої інстанції встановлено, що від моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу і дотепер (тобто протягом чотирнадцяти років) ОСОБА_2 одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном, що свідчить про відсутність при укладенні договору купівлі-продажу від 04.06.2004 року волі сторін, спрямованої саме на купівлю-продаж.
Відповідно до аб.1 ч.1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном, що свідчить про відсутність при укладенні договору купівлі-продажу від 04.06.2004 року волі сторін, спрямованої саме на купівлю-продаж у зв`язку із чим наявні підстав для задоволення заявленого у справі позову.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта,що позивач постійно не проживає в квартирі відповідача , про що сама підтвердила в суді 4 жовтня 2018 року що вона наразі там не проживає постійно, а лише буває, колегія ставиться критично, оскільки апелянтам не надано на підтвердження жодних доказів у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що строк позовної давності для звернення позивача з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 червня 2004 року сплив — 5 червня 2007 року тобто позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, колегія суддів ставиться критично, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Судом першої інстанції встановлено, що про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про її виселення 2017 року, отже за спірними правовідносинами позовна давність не закінчилася, оскільки протягом чотирнадцяти років позивач одноосібно і безперешкодно (з боку відповідача) володіє і користується відчуженою квартирою, і відповідач уперше висунув претензії на неї лише 2017 році.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що відповідач не мав жодних справ та відносин з ОСОБА_3 цивільним чоловіком позивача і ніяких боргових зобов`язань з ним у нього не було, а тому договір купівлі продажу квартири не стосувався боргових зобов`язань,колегія суддів ставиться критично,оскільки з листів ,надісланих позивачу від ОСОБА_4 (а.с.8.9) останній вказує що ОСОБА_5 його бізнес -партнер.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича