Номер провадження: 22-ц/813/2211/20 
Номер справи місцевого суду: 522/25145/16-ц
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засіданя – Віцько А.І.,
учасників справи:
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Вовк О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , у якому просить, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та залишення без розгляду частини позовних вимог, визнати недійсним договір дарування квартири від 28.04.2014 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,8 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року у справі № 522/8887/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 23.08.2002 рку, було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали намір поділити спільне майно подружжя в позасудовому порядку шляхом досягнення домовленості. Угодою, за якої відповідач погодилася здійснити поділ майна мирним шляхом, було переоформлення ОСОБА_2 на ОСОБА_1 квартири, яка перебувала у спільній власності подружжя, придбаної за договором купівлі-продажу № 4-4191 від 26.08.2005 року, та оформленої на позивача, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, 28.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування вищевказаної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. 
Проте, 10.06.2014 року, на порушення домовленості, незважаючи на укладення договору дарування, ОСОБА_1 подала до Комінтернівського районного суду Одеської області позовну заяву про поділ майна подружжя, та на підставі договору купівлі-продажу № 2590 від 04.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., продала вказану квартиру ОСОБА_4 . Отже, при укладенні договору дарування спірної квартири, як стверджує позивач, його було введено в оману відповідачем, яка звернулась для вирішення питання поділу майна до суду. Наміру безвідплатно передавати ОСОБА_1 вказану квартиру позивач не мав, таким чином договір дарування, на його думку, суперечить ч.ч. 1,3 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Тарасова А.В. від 03 березня 2017 року було відкрито провадження за вищевказаним позовом ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 02 травня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним, витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, прийнято до провадження та призначено до слухання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 09.07.2018 року позовну заяву  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , в частині вимог про витребування у  ОСОБА_4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , залишено без розгляду.
Ухвалою від 13.09.2018 року роз`єднано первісну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним, з зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, при цьому позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, виділено в самостійне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним - відмовлено. 

Вимоги та доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 28.04.2014 р., загальною площею 103,8 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі представник апелянта, обгрунтовуючи вимоги, наводить наступні доводи.
1.Оскаржуване рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Так, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що укладений 28.04.2014 р. договір дарування квартири було укладено після припинення шлюбних відносин. 
2.Судом першої інстанції не обгрунтовано, з яких підстав ним не прийнято надані ОСОБА_2 докази того, що після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали намір поділити спільне майно подружжя в позасудовому порядку шляхом досягнення домовленості, що підтверджується викладеним ОСОБА_1 в позові від 17.05.2016 р. 
3.Суд першої інстанції безпідставно встановив, що ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи стороною позивача не зазначено обставин, щодо яких відповідач ввела в оману ОСОБА_6 при укладенні договору дарування, не надано доказів існування обставин, які перешкоджали вчиненню вказаного правочину та про які відповідач не повідомила позивача. Апелянт зазначає, що навпаки, матеріалами справи підтверджується існування матеріального спору між позивачем та відповідачем про поділ спільного майна подружжя. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважаючи оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не містить доводів, достатніх для його скасування, представник ОСОБА_1 наводить наступні доводи.
1.Відсутні підстави для застосування ст. 230 ЦК України. ОСОБА_2 зазначає, що його було введено в оману не щодо умов Договору дарування, а щодо подальших домовленостей, які начебто мали місце, що не є підставою для визнання Договору дарування недійсним. 
2.Позивач не довів існування умислу у діях відповідача. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 вказується, що «наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом омани». Умисел в діях ОСОБА_1 на схиляння ОСОБА_2 шляхом його обману на укладення договору дарування був відсутній, а протилежне позивачем не доведено. Укладення такого договору передбачено нормами Сімейного кодексу України: «Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя» (ч.1 ст.64 СК України).
3.Договір дарування не може укладатись під умовою. 
Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України «За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування».
Характерною рисою договору дарування є його безоплатність.
4.Позивач посилається на усні домовленості, які нібито мали місце між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, такі посилання не можуть бути прийняті до уваги судом з огляду на норми ст.206 ЦК України, оскільки: (а) якщо такі домовленості і мали місце, то вони не були виконані у момент вчинення правочину і (б) вони б суперечили умовам Договору дарування, який посвідчений нотаріально.
5.Позов, що поданий до Овідіопольського районного суду, на який посилається позивач, взагалі ніяким чином не стосується спірної квартири, а стосується земельної ділянки в Овідіопольському районі та обставин 2015 року. 
6.Доводи апеляційної скарги про те, чи були на час укладення договору дарування припинені шлюбні відносини між сторонами справи, чи не були, в контексті ст.230 ЦК України, не мають ніякого значення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 2.02.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Журавльова О.Г.
12.04.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду в складі судді Журавльова О.Г. було відкрито провадження по вказаній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 . 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.05.2019 року зазначену цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 було призначено до розгляду.
Розпорядженням № 4639 «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями» від 29.10.2019 року у відповідності до п.п. 2.3.49., 2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду було проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.
Ухвалою від 06 листопада 2019 року суддею Князюком О. В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції 23.08.2002 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 23.08.2002 року уклали шлюб (т. 2, а.с.21).
За період шлюбу позивач, згідно з договором купівлі-продажу №4-4191 від 06.08.2005 року, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О.В., купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.5).
28.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. (т.2, а.с.2-4). 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.07.2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.
Відповідач ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , продала, та на теперішній час її власником, на підставі договору купівлі-продажу №2590 від 04.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., є ОСОБА_4 (т.1, а.с.54-55).
ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що набуто подружжям під час шлюбу, та про визнання права власності.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.12.2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що набуто подружжям під час шлюбу, про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , про поділ спільного сумісного майна подружжя передано на розгляд за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області, яка на теперішній час не розглянута по суті.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
Європейський суд з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, позивача та його представника, відповідачів та їх представника, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарги, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення районний суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування спірної квартири, укладений позивачем шляхом введення в оману його колишньою дружиною.
З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини. 
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Так, однією з підстав для визнання правочину недійсним є вчинення його дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
Позивач посилається на ст. 230 ЦК України як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. 
Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
З огляду на вище зазначене, апеляційний суд погоджується із позицією районного суду щодо того, що ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи стороною позивача не зазначено обставин, щодо яких відповідач ввела в оману ОСОБА_2 при укладанні договору дарування, не надано доказів існування обставин, які перешкоджали вчиненню вказаного правочину та про які відповідач не повідомила позивача. 
Щодо доводів, викладених у апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що договір дарування квартири від 28.04.2014 р. було укладено після припинення шлюбних відносин, і що у даний спосіб сторони договору мали намір поділити спільне майно подружжя в позасудовому порядку, - апеляційний суд вважає їх такими, що не можуть свідчити про наявність підстав для визнання договору дарування фіктивним. Також, в контексті ст.230 ЦК України такі доводи не можуть вплинути на результат розгляду справи. 
Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України «За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Договір дарування не може укладатись під умовою. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Характерною рисою договору дарування є його безоплатність.
Апелянт в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що стороною позивача не зазначено обставин, щодо яких відповідач ввела в оману ОСОБА_6 при укладенні договору дарування. Апелянт зазначає, що навпаки матеріалами справи підтверджується існування матеріального спору між позивачем та відповідачем про поділ спільного майна подружжя. Разом з тим, апеляційний суд вважає такі доводи надуманими, оскільки договір дарування було укладено раніше ніж було подано позов про поділ майна подружжя. 
Наведені доводи апелянтів не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Резолютивна частина

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст рішення складено 03.02.2020 року

Судді 
Одеського апеляційного суду: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе