Постанова
Іменем України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 640/9526/17
провадження № 61-13693св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,
учасники справи:
позивач - Харківська місцева прокуратура №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у складі судді                          Золотарьової Л. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст вимог
У червні 2017 року Харківська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила заборонити експлуатацію нежитлових приміщень цокольного поверху                № 2 а-1-2 а-5, 1, № 9 а-1-9 а-3, № 9-3, 9-6 - 9-9,1, загальною площею 190,9 кв. м, які розташовані в жилому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони використання вказаного об`єкта за функціональним призначенням, у тому числі в підприємницькій або іншій господарській діяльності як самостійно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так і іншими особами на підставі господарських і цивільно-правових договорів, до введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.
Позов мотивований тим, що при здійсненні реконструкції зазначеного приміщення порушені норми земельного та містобудівного законодавства, оскільки проведено незаконну реконструкцію жилого будинку. 
Харківською місцевою прокуратурою № 2 проведено вивчення дотримання вимог містобудівного законодавства на території Київського та Новобаварського районів м. Харкова. Встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від                25 січня 2011 року та 05 квітня 2012 року ОСОБА_1 належали нежилі приміщення цокольного поверху № 2а-1-:2а-4,III, 9а-1, загальною площею 50 кв. м, і 9-1-:-9-10, загальною площею 94,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
У процесі користування вказаними приміщеннями ОСОБА_1 здійснила їх реконструкцію, внаслідок якої утворилися нежилі приміщення цокольного поверху, та збільшилася площа нежилих приміщень. Будівництво деяких приміщень проведено на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети органом місцевого самоврядування, а реконструкція приміщень проведена без належним чином погодженого проекту та дозволу на початок будівельних робіт.
Експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об`єкта нерухомості. 
Органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада, інтереси якого зачіпаються відповідачем, а також Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, на який покладено повноваження щодо здійснення державного контролю, спрямованого на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурором не доведено, що захист інтересів у сфері містобудівної діяльності не здійснює або не належним чином здійснює Харківська міська рада та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, матеріали справи не містять доказів того, що звернення прокурора до суду в інтересах держави з цим позовом обумовлено наявністю виключного випадку необхідності такого представництва. Ні після реконструкції в 2012 році (про що вказано у звіті 23 липня 2012 року), ні на час позапланової перевірки Інспекцією 07 червня                2017 року (акт від 07 червня 2017 року), ні в судовому засіданні не встановлено, що спірні нежитлові приміщення експлуатувалися, матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт експлуатації спірних реконструйованих приміщень. У ході судового розгляду не доведено прокурором факт експлуатації вказаних приміщень в минулому відповідачами чи іншими особами, тому посилання на можливість таких дій відповідачів у майбутньому є лише припущеннями прокурора, які не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.
Постановою Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційні скарги прокуратури Харківської області та Харківської міської ради залишено без задоволення, рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належних і допустимих доказів на підтвердження експлуатації відповідачами приміщень, які не введені в експлуатацію, позивачем не надано. Твердження про те, що відповідачами порушуються вимоги закону, якими передбачений обов`язок введення реконструйованих приміщень в експлуатацію, є недоведеними. Тому відсутні підстави вважати, що відповідачі будуть порушувати вимоги закону щодо недопустимості використання не введених в експлуатацію об`єктів будівництва у майбутньому. Посилання на те, що експлуатація спірного нерухомого майна порушує права та законні інтереси Харківської міської ради як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне самочинно збудоване нерухоме майно, а також інтереси інших громадян, судовою колегією не приймаються. Оскільки вимог про знесення самочинно збудованих приміщень та приведення земельної ділянки у первісний стан Харківською міською радою не заявлялось, обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави не відповідає правовідносинам, які склались між сторонами. Обов`язок по введенню об`єктів будівництва в експлуатацію, передбачений законом, не обмежений будь-якими строками та має значення лише для набуття особою права власності на нерухоме майно, а отже і можливості його використання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 липня 2019 року Харківська міська рада через представника Мироненка О. О. надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій просила суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що приміщення, придбані ОСОБА_1 , є самочинно реконструйованими, а висновок судів про відсутність доказів експлуатації даних приміщень є помилковим. Оскільки документи щодо вводу в експлуатацію цих приміщень відсутні, а експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється, то позовні вимоги підлягали задоволенню.
Експлуатація спірного нерухомого майна порушує визначений законодавством порядок будівництва об`єктів нерухомості та фактично нівелює роль системи органів державної влади та контролю, які забезпечують дотримання відповідних норм законодавства. Експлуатація даного об`єкту порушує права та законні інтереси Харківської міської ради як власника земельної ділянки, на якій розміщене спірне самочинно збудоване нерухоме майно. Також це створює небезпеку для громадян, що свідчить про порушення державних, суспільних інтересів. 
Позиції інших учасників 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив мотивований тим, що у касаційній скарзі не вказано у чому полягає неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, не міститься обґрунтування наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
Фактично міська рада не погоджується з висновком судів про відсутність доказів про здійснення експлуатації спірних приміщень. Проте судами попередніх інстанцій встановлена відсутність будь-яких доказів експлуатації приміщень. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Фактичні обставини, встановлені судом 
На підставі договорів купівлі-продажу від 25 січня 2011 року № 4655-В-С і від                   05 квітня 2012 року № 4819-В-С ОСОБА_1 належали нежилі приміщення цокольного поверху № 2а-1-:2а-4, III, 9а-1, загальною площею 50 кв. м, та 9-1 -              9-10, загальною площею 94,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
У процесі користування вказаними приміщеннями ОСОБА_1 здійснила їх реконструкцію, внаслідок якої утворились нежилі приміщення цокольного поверху № 2 а-1 - 2 а-5, І, № 9а-1 - 9 а-3, № 9-3, 9-6 - 9-9, ІІ, загальною площею 113,9 кв. м, розташовані в жилому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2012 року у цивільній справі № 2018/11601/2012 визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказані самочинно реконструйовані нежилі приміщення.
07 грудня 2012 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нежилі приміщення цокольного поверху № 2 а-1 - 2 а-5, І, загальною площею 45,5 кв. м, розташовані в жилому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування, посвідченого нотаріально. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2012 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено, оскільки зазначене позивачем у позові питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати наявним спір про право; матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачу надавалася земельна ділянка для здійснення на ній будівельних робіт і дозвіл компетентних органів на реконструкцію та добудову нежилих приміщень.
Згідно із звітом від 23 липня 2012 року, розробленим Товариством з обмеженою відповіальністю «Дедал», ліцензія від 19 лютого 2010 pоку АВ № 514904, кваліфікаційний сертифікат від 31 травня 2012 року серії АЕ № 000227 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта - спірних нежилих приміщень, на час проведення технічного обстеження приміщення не експлуатуються.
У відповіді Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 15 червня 2017 року та акті Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 07 червня 2017 року вказано, що на час перевірки суб`єкт містобудування, що має відношення до даного об`єкта з відповідними підтверджуючими документами, був відсутній, доступу до вищевказаних приміщень не було.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення з позовною заявою (далі - ЦПК України 2004 року), завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 3 ЦПК України 2004 року передбачалося, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Згідно з частиною третьою статті 11, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічні норми передбачені у статтях 2, 4, частині третій статті 12, частинах першій і шостій статті 81 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах письмових доказів встановили, що спірні нежилі приміщення не експлуатуються. 
У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на ефективний спосіб захисту прав, у межах якого особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
При оцінці обраного позивачем способу захисту враховується його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Обраний позивачем спосіб правового захисту, яким є заборона експлуатації нежилих приміщень, що не були введені до експлуатації після реконструкції, у разі недоведеності факту такої експлуатації, не відповідає характеру правопорушення та не забезпечує поновлення порушеного права. 
Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи та вирішена справа із застосуванням норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Харківської міської ради  залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко   В. С. Жданова   	
 	В. О. Кузнєцов