П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5975/19	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного  адміністративного  суду від 11 листопада 2019 року, прийняте у складі судді Радчука А.А. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання провести реєстрацію за фактичним місцем проживання,-  

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якому просив суд зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради провести реєстрацію ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звертався до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте 10.07.2019 року йому було відмовлено у реєстрації місця проживання у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів або інформації. Позивач зазначає, що ним було подано всі необхідні документи, а тому вважає висновки відповідача щодо ненадання ним необхідних для реєстрації документів такими, що не відповідають дійсності у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного  адміністративного  суду від 11 листопада 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради задоволено. Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради провести реєстрацію ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить скасувати його повністю, а у задоволенні позову – відмовити.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при зверненні за адміністративною послугою позивач не надав документів, що підтверджують право на проживання в житлі, які є підставою для реєстрації місця проживання особи, оскільки садовий будинок не відноситься до об`єктів житлового Фонду. Апелянт вказує, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого згідно з приписами чинного законодавства України садовий будинок не відноситься, садовий будинок призначений тільки для літнього використання. На думку апелянта, при реєстрації місця проживання визначальним є не наявність житла в особи, а наявність законних підстав для реєстрації місця проживання за адресою житла, а також спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини.
Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, що для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них, апелянт вважає, що реєстрація місця проживання здійснюється саме за адресою житла, а не будинку чи іншого приміщення, що має ознаки житла, в свою чергу ст. 4 Житлового кодексу містить виключний перелік об`єктів, які складають житловий фонд. Апелянт також вказує, що висновок суду, що садовий будинок придатний для постійного проживання є неправомірним, оскільки суб`єктом, уповноваженим на прийняття рішення щодо переведення садового будинку в житловий на території міста Одеси є виконавчий комітет Одеської міської ради, проте суд першої інстанції фактично перейняв на себе повноваження зазначеного органу. Апелянт посилається на позицію, викладену у листі ДМС України від 31.05.2019 № 6.2-6169/6-19, відповідно до якої розглядати питання про здійснення реєстрації місця проживання особи за адресою садового/дачного будинку можливо лише після переведення такого будинку в житловий, за умови подання особою документів, визначених нормативно-правовими актами, що регулюють питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб в Україні.
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції перебрав на себе дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування прийнявши рішення, яким зобов`язав Департамент зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою садового будинку. Разом з тим, апелянт вважає, що відмова в реєстрації позивача за вказаним ним місцем проживання ніяким чином не впливає на реалізацію позивачем своїх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі прав позивача на володіння та користування нерухомим майном.
Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 03.06.2014 р. № НОМЕР_1 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.06.2014 р. № 22523988.
10.07.2019 р. ОСОБА_1  звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, для отримання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Для отримання вказаної адміністративної послуги позивач надав наступні документи:
заяву про отримання адміністративної послуги;
заяву про реєстрацію місця проживання;
паспорт громадянина України ОСОБА_1 ;
документ, що підтверджує присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків;
квитанцію про сплату адміністративного збору;
документи, що підтверджують право власності ОСОБА_1 на садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтво про право власності від 03.06.2014 р. № НОМЕР_1 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.06.2014 р. № 22523988.
Згідно службових відміток на зворотному боці заяви позивача Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання від 10.07.2019 року у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів або інформації.
Не погоджуючись з відмовою у реєстрації місця проживання від 10.07.2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом про зобов`язання провести реєстрацію за фактичним місцем проживання.
Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову з тих підстав, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтями 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому суд дійшов висновку що відповідач протиправно відмовив позивачу у реєстрації місця проживання. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що відмовляючи у проведенні реєстрації за вказаним позивачем місця проживання, відповідач фактично обмежує реалізацію прав та інтересів позивача, при цьому повноваження відповідача в частині реєстрації за місцем проживання не належать до дискреційних.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12.2015 р. № 888-УІІІ внесено зміни до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІУ та визначено, що органом реєстрації є виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Рішенням Одеської міської ради від 16.03.2016 р. № 421-VII «Про здійснення виконавчим органом Одеської міської ради на території міста Одеси повноважень органу реєстрації, передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що виконавчим органом Одеської міської ради, що здійснюватиме повноваження органу реєстрації на території м. Одеси є Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради.
Реєстрація місця проживання особи, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється Департаментом відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого також постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року.
В свою чергу, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі – Закон України №1382-IV).
Відповідно до вимог ст.2 Закону України № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
В ст. 3 Закону України № 1382-IV наведені значення термінів, у якому вони вживаються у Законі, зокрема, вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;.
Згідно ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (далі - ЖК УРСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла. Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 2340/4673/18), від 21 серпня 2019 року (справа №183/4661/16), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Щодо доводів апеляційної скарги, що будинок, у якому ОСОБА_1 просить зареєструвати своє місце проживання, є садовим будинком і не належить до житлового фонду, а тому зазначений садовий будинок не призначений для постійного проживання, у зв`язку з чим, зареєструвати позивача за цією адресою не є можливим, колегія суддів зазначає наступне.
Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , садовий будинок складається з кухні, двох кімнат та санвузлу.
Відповідно до звіту ЧП «Дельта-Консталтинг» про можливість зміни фунціонального призначення будинку літ. «А» загальною площею 34 кв. м. За адресою: АДРЕСА_1 з садового будинку на житловий будинок, усі приміщення садового будинку відповідають вимогам діючих норм та правил , якість здійснення будівельних робіт відповідає вимогам будівельних норм та правил та будинок обладнаний системами електро та водопостачанням, газовою системою опалювання, є каналізація та придатний для постійного проживання і дає можливість експлуатації у якості житлового будинку.
Таким чином, незважаючи на ті обставини, що відповідно до ЖК УРСР садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду, садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей, що згідно вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та практики Верховного Суду є достатньою обставиною для реєстрації місця проживання фізичної особи.
Щодо доводів апелянта, що суб`єктом, уповноваженим на прийняття рішення щодо переведення садового будинку в житловий на території міста Одеси є виконавчий комітет Одеської міської ради, а суд не може надавати оцінку вказаним обставинам, колегія суддів звертає увагу, що предметом даної справи не виступає питання щодо переведення садового будинку в житловий, разом з тим судом у межах вимог чинного законодавства надається оцінка придатності житла для постійного проживання в цілях реєстрації місця проживання.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових, зокрема Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Щодо посилань апелянта на позицію, викладену у листі ДМС України від 31.05.2019 № 6.2-6169/6-19, відповідно до якої розглядати питання про здійснення реєстрації місця проживання особи за адресою садового/дачного будинку можливо лише після переведення такого будинку в житловий, за умови подання особою документів, визначених нормативно-правовими актами, що регулюють питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб в Україні, колегія судів зазначає, що лист Державної міграційної служби не є джерелом права, не має обов`язкового характеру, та фактично містить суб`єктивну позицію державного органу щодо застосування норм матеріального права, відповідно посилання апелянта  на неврахування судом першої інстанції вимог зазначеного листа є неспроможними.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем було надано всі необхідні документи для реєстрації місця проживання, а оскільки реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтями 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради протиправно відмовив позивачу у реєстрації місця проживання.
Щодо доводів апелянта, що відмова в реєстрації позивача за вказаним ним місцем проживання ніяким чином не впливає на реалізацію позивачем своїх прав і свобод, передбачених Конституцією України, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно положень Закону України № 1382-IV вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Згідно ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не спростовується, 13.06.2019 року було знято реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із відчуженням вказаного нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 30.05.2019 року (а.с. 9, 38-39). Жодних доказів наявності у позивача права власності або інших речових прав на нерухоме майно, в якому можливо здійснити реєстрацію місця проживання, окрім будинку за адресою: м. Одеса, вул. 3-я Лінія Марії Демченко, 10 сторонами по справі до суду не надано.
Враховуючи викладені положення чинного законодавства та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що невиконання відповідачем покладених на нього Законом України № 1382-IV обов`язків призводить до порушення прав позивача, оскільки реєстрація, в даному випадку, є нічим іншим, як констатацією факту проживання особи за відповідною адресою.
При цьому, щодо посилань на дискреційність повноважень відповідача у спірних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.
Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, повноваження відповідача в частині реєстрації за місцем проживання не належать до дискреційних, оскільки тільки одне з цих двох видів рішень може мати правову підставу. Обидва варіанти цих рішень не можуть бути одночасно юридично допустимими, оскільки наявність підстав для проведення реєстрації місця проживання автоматично виключає можливість прийняття рішення про відмову реєстрації місця проживання та навпаки, а тому фактично відсутній вільний вибір між ними. Правомірним може вважатися тільки одне з цих двох рішень - те, що відповідає визначеним у законодавстві підставам.
Крім того, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому «тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю «суд» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції» (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі «Молдован та інші проти Румунії». «Повна юрисдикція» означає, що суд має достатні та  ефективні  повноваження      щодо:      повторної      (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 року у справі Обермейєр проти Австрії; п. 155 рішення від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії».      
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради провести реєстрацію ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни - відсутні. 
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного  адміністративного  суду від 11 листопада 2019 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного  адміністративного  суду від 11 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання провести реєстрацію за фактичним місцем проживання – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець