ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
15 січня 2020 року
м. Київ
справа № 538/1223/18                                                                                      
провадження № 51-3572 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                       
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,             
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
засудженого ( в режимі відеоконференції)     ОСОБА_6 ,                                       
захисника                                                                ОСОБА_7 ,    
потерпілої                                                                 ОСОБА_8 ,                                   
представника потерпілої                                      ОСОБА_9 ,                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120181702300000323стосовно
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юсківці Лохвицького району Полтавської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лубенського районного суду Полтавської області від 17 грудня                  2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено покарання із застосуванням частини 1 ст. 69 КК України у виді 6 років позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову у кримінальному провадженні.
Згідно з цим вироком,  ОСОБА_6 30 червня 2018 року близько 01 год. 50 хв., перебуваючи у приміщенні розважального закладу «Абріколь» за адресою м. Лохвиця вул. Перемоги, 16 Полтавської області, умисно наніс не менше трьох ударів руками, стиснутими у кулак в обличчя та голову ОСОБА_10 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження. ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці вчинення злочину.
За вироком Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , та представника потерпілої ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 залишено         без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 – задоволено частково.  Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                    17 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України  скасовано         в частині призначеного покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України призначено покарання у виді 7 років                   6 місяців позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого просить оскаржуване судове рішення змінити та призначити ОСОБА_6 основне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано виключив обставини, які пом`якшують відповідальність та визнав безпідставним застосування ст. 69 КК України, не врахував дані, що характеризують особу засудженого та призначив покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги прокурора та суттєво погіршив становище засудженого чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
У запереченні на касаційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_9  просить касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7  залишити без задоволення, а вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишити – без змін. Вказує на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки викладені в ній доводи не відповідають дійсності, тому що засуджений   ОСОБА_6 за весь час розгляду кримінального провадження щиро не розкаявся, активно не сприяв у розкритті злочину та не прагнув здійснити відшкодування завданої злочином шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни вироку апеляційного суду та призначення основного покарання нижче найнижчої межі.
У запереченні на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 просить касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишити  без змін. Вказує на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки викладені в ній вимоги є неправдивими, нічим не обґрунтованими, а доводи, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, оскільки засуджений ОСОБА_6 за весь час розгляду кримінального провадження щиро не розкаявся, активно не сприяв у розкритті злочину, не прагнув здійснити відшкодування завданої злочином шкоди, а тому відсутні жодні підстави для зміни вироку Полтавського апеляційного суду та призначення основного покарання нижче найнижчої межі встановленої санкцією ч. 2 ст.121 КК України. Також, не оспорюючи доведеність вини, вважає, що обставини передбачені ст. 66 КК України, зокрема,  щире каяття та сприяння розкриттю злочину, не можуть бути застосовані до ОСОБА_6 , а призначене покарання є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 проти задоволення касаційної скарги заперечувала та просила вирок Полтавського апеляційного суду залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 вважали, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, просили залишити її без задоволення, а вирок Полтавського апеляційного суду залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.  
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність обвинувачення та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 121 КК України в касаційному порядку не оспорюються.                      
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, які судом апеляційної інстанції дотримано.
За змістом ч.1 ст. 69 КК України рішення про призначення більш м`якого покарання  ніж передбачено законом суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалюючи в цій частині свій вирок, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_6 визнав свою вину тільки під тиском беззаперечних доказів, що свідчило про небажання визнати вину добровільно і про бажання пом`якшити відповідальність, а також вчинення злочину вперше. Також послався на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження такої обставини, що пом`якшує покарання, як добровільне відшкодування завданих збитків. Свої висновки в цій частині суд належним чином обґрунтував. Апеляційним судом визнано у якості обставини, що пом`якшує покарання, молодий вік обвинуваченого, якому на момент вчинення злочину лише виповнилось 18 років, що свідчить про відсутність життєвого досвіду. В той же час за наявності лише однієї обставини, що пом`якшує покарання, апеляційний суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання ОСОБА_6 ніж передбачено законом. При призначенні ОСОБА_6 покарання апеляційним судом також враховано думку потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала на призначенні обвинуваченому більш суворого покарання, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відноситься до категорії тяжких, та є злочином проти життя та здоров`я особи, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є студентом Національного університету фізичного виховання і спорту України, за місцем проживання і навчання характеризується позитивно, у зв`язку з цим призначено покарання наближене до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, яке визнано необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
З урахуванням викладених обставин у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення та перевиховання засудженого за умови застосування ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання ніж передбачено законом. У зв`язку з цим призначив                        ОСОБА_6 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки  встановлених судом обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Крім того з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в апеляційній скарзі прокурор, серед іншого, посилався на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, тому викладені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги прокурора та суттєво погіршив становище засудженого чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, є необґрунтованими. 
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає  принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а  також відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно   ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 420 КПК України.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду  не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                              ОСОБА_3