Справа № 161/16778/19 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/55/20  Категорія: 83 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 січня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О.І.,
суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,  
секретар судового засідання - Концевич Я.О., 
з участю представника третьої особи - Будя С.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про зняття арештів з майна, за апеляційною скаргою третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області /на даний час - Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)/ на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2019 року,
                                          В С Т А Н О В И В : 
04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, уточнивши який (а.с.12), мотивує тим, що на виконанні Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження №19568830, відкрите на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 2-5044 від 14.08.2009 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно 15669,44 доларів США боргу та 1444,00 грн. судових витрат. 
Згідно постанови державного виконавця від 28.12.2011 цей виконавчий лист повернуто стягувачеві у зв`язку з неможливістю встановити майно боржника у результаті проведених виконавчих дій та постановлено припинити чинність арешту майна боржника і скасувати інші заходи примусового виконання рішення. 
Повторно стягувачем виконавчий лист не був пред`явлений, однак, арешт державним виконавцем не знято.
Ураховуючи наведене, а також пропущення передбачених законом строків на пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та втрату підстав для його примусового виконання, просила зняти арешт на усе нерухоме майно, накладений згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження державного виконавця ВДВС Луцького МУЮ Т.В.Манькут від 26.11.2009, реєстраційний номер обтяження 9292383 від 27.11.2009.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2019 року позов задоволено.
Знято арешт, накладений на усе нерухоме майно згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження державного виконавця ВДВС Луцького МУЮ Манькут Т.В. від 26.11.2009, реєстраційний номер обтяження 9292383 від 27.11.2009.
В апеляційній скарзі третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області / на даний час - Луцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)/, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.  
Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подавали.
У судовому засіданні представник третьої особи Будь С.Л. апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки арешт майна у межах виконавчого провадження був застосований з метою забезпечення примусового виконання судових рішень, однак на даний час відпали підстави для їх виконання, але питання про зняття арештів вирішено не було, що чинить позивачу перешкоди у здійсненні прав власника (розпорядження своїм майном), тому наявність зазначених арештів і така невизначеність становища позивача є неправомірною, а обмеження прав є безпідставним, у зв`язку із чим позов підлягає до задоволення.
Проте, такі висновки є помилковими, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач являється одним із боржників перед ПАТ «Райфайзен Банк Аваль»» відповідно до виконавчого документа, виданого судом на підставі судового рішення про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором, на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, у процесі виконання якого накладався арешт на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернулася до суду за захистом прав боржника у виконавчому провадженні шляхом звільнення з-під арешту майна, що належить їй на праві власності.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
За змістом частини 1 статті 59 цього Закону до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.
Таким чином, у позовному провадженні підлягає захисту порушене право власності у спосіб визнання права, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.
При цьому божник у виконавчому проваджені не може бути позивачем у позовному провадженні про зняття арешту з майна.
Саме таке роз`яснення міститься у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 № 6 (з наступними змінами та доповненнями) та у п.5 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5.
Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). 
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.
Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області /на даний час - Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)/ задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про зняття арештів з майна - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий - суддя    

Судді