Справа № 344/12325/17 
Провадження № 22-ц/4808/90/20 
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Бойчука І.В., Василишин Л.В.,
секретаря                 Турів О.М.,
з участю         представника «Фінансова компанія «Леверідж» Глинки Р.Я., представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року, ухвалене суддею Островським Л.Є.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У вересні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» (далі - ТОВ «ФК «Леверідж») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошового зобо`язання.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 як поручителя товариства з обмеженою відповідальністю «Екстім» (далі - ТОВ «Екстім», пізніше перейменоване у товариство з обмеженою відповідальністю - «Передмістя 2000», далі - ТОВ «Передмістя 2000») на користь публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк») заборгованість за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465 грн.
У зв`язку з непогашенням боржником вказаної заборгованості визначеної рішенням суду, ТОВ «ФК «Леверідж», яке набуло право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимоги 16 липня 2014 року, просило суд стягнути з ОСОБА_1 5 950 372,62 грн, з яких 5 133 449,44 грн - інфляційні втрати за період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2016 року та 816 923,17 грн - 3 % річних за період з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року, нараховані позивачем на підставі положень статті 625 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Леверідж» відмовлено (а.с.94).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ухвалою господарського суду від 09 листопада 2012 року порушено провадження у справі про банкрутство боржника за вказаними кредитними договорами ТОВ «Передмістя 2000», а тому відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» діє мораторій на задоволення вимог кредиторів цього товариства. Правовідносини між сторонами виникли з виконання судових рішень, тому врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення суду ТОВ «ФК «Леверідж» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Леверідж» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на загальну суму 5950372 грн. 62 коп. задовольнити; стягнути з відповідача судові витрати.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд не дав належної оцінки тому, що відповідач не виконав рішення Вищого спеціалізованого суду України від 14.05.2014 року та не сплатив на користь скаржника суму грошових коштів, яка визначена цим же рішенням.
Відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України ТОВ «ФК «Леверідж» має право на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від відповідача за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачеві, як правонаступнику ПАТ «Укрсиббанк».
Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовуються положення ст. 625 ЦК України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року відхилено апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Леверідж», рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області залишено без змін (т.1, а.с.139-141).
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання даного грошового зобов`язання.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою Верховного Суду у цій справі касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Леверідж» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1, а.с.188-192).
Постанова касаційного суду мотивована тим, що положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.
Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.
Оскільки за захистом своїх прав ПАТ «Укрсиббанк» як кредитор звернувся до суду у березні 2010 року, а юридичну особу боржника за спірними кредитними зобов`язаннями - ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») припинено у 2013 році, висновок суду про те, що відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» діє мораторій на задоволення вимог кредиторів цього товариства, а тому пред`явлені до поручителя вказаної юридичної особи вимоги є безпідставними, не відповідає наведеним вище вимогам закону.
Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України, по-перше, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема обставини щодо виконання рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року, а саме, чи звертався боржник із заявою про його примусове виконання, з якого саме часу ОСОБА_1 як боржник за виконавчим провадженням прострочив виконання грошового зобов`язання, враховуючи, що матеріали справи таких даних не містять, по-друге, не дослідив та не надав належної правової оцінки як розміру заборгованості відповідача перед позивачем, так і періоду, протягом якого мало місце невиконання відповідачем грошового зобов`язання, зокрема, не з`ясував чому позивачем вказані періоди заборгованості з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2016 року та з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року, враховуючи, що судове рішення про стягнення із боржника заборгованості набрало законної сили 14 травня 2014 року. Виділене до обов`язковості висноків.
Суд касаційної інстанції встановив, що висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову зроблений з порушенням норм матеріального права.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Екстім», яке було перейменоване у ТОВ «Передмістя 2000», укладено кредитні договори, відповідно до яких останнє отримало кредитні кошти у розмірі 2 130 797 швейцарських франків, що еквівалентно 8 817 894,27 грн, а також 428 036 швейцарських франків, що еквівалентно 1 782 527,09 грн.
На забезпечення виконання цих договорів банк уклав із ОСОБА_1 договори поруки.
У результаті порушення позичальником та поручителем умов вказаних кредитних договорів утворилася заборгованість у розмірі 21 844 465,74 грн.
У березні 2010 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 09 листопада 2012 року порушено провадження по справі про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000», а постановою цього суду від 13 червня 2013 року ТОВ «Передмістя 2000» визнано банкрутом. 
Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465,74 грн (т.1., а.с.4-7).
16 липня 2014 року відповідно до укладених між ПАТ «Укрсиббанк», товариством з обмеженою відповідальністю «Інформаційно-консультаційний центр розвитку підприємництва у Печерському районі» та ТОВ «ФК Леверідж» договорів відступлення права вимоги, останнє набуло права вимоги за вказаними кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року, в тому числі, судовими рішеннями. (т.1., а.с.30-42, 8-19). Вказані вимоги дійсно були передані ТОВ «ФК Леверідж», що підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги (т.1, а.с.16).
Відомостей про виконання рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року матеріали справи не містили, на що суд касаційної інстанції звернув увагу, тому суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи встановив вказані обставини, витребувавши із Івано-Франківського міського суду цивільну справу №344/2268/13, по якій було ухвалене вищевказане рішення.
Із матеріалів вказаної справи №344/2268/13 встановлено, що 23.03.2016 року на виконання вищевказаного судового рішення за заявою ПАТ «УкрСиббанк», а не нового кредитора на підставі договору від 16 липня 2014 року, яким став позивач ТОВ «ФК Леверідж», видано виконавчий лист, у якому вказано строк пред`явлення до виконання – до 15.05.2015 року (т.5, а.с.233).
ПАТ «УкрСиббанк» 18.04.2016 року пред`явив вказаний виконавчий лист до виконання у відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС, і головний державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (справа №344/2268/13, т.5, а.с.234).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено (справа №344/2268/13, т.5, а.с.235).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року заяву ТОВ «ФК «Леверідж» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа по справі №344/2268/2013 від 23.03.2016 року з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Леверідж» (справа №344/2268/13, т.5, а.с.237-238).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця та скасовано вказану постанову. 19.07.2016 року державний виконавець виніс постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пропущенням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання (справа №344/2268/13, т.5, а.с.253-254, 236).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2016 року, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Леверідж» про заміну стягувача з виконання виконавчого листа, поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, - відмовлено (т.2, а.с.7-10) з тих підстав, що ТОВ «ФК «Леверідж» набуло права вимоги та права бути стороною виконавчого провадження у межах строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, однак цим правом скористалося лише у 2016 році, подавши до суду відповідну заяву про заміну сторони виконавчого провадження, про що суд 03 червня 2016 року постановив ухвалу, повторно це питання не може вирішуватися судом, оскільки заміна сторони у виконавчому провадженні відбулася з виконання конкретного виконавчого документа, тобто визначено особу, яка має право вимоги, незалежно від звернення цього документа до примусового виконання. Представник заявника у судовому засіданні пояснив, що із заявою про видачу виконавчого листа13 травня 2015 року звернувся ПАТ «УкрСиббанк», а не ТОВ «ФК «Леверідж». Отже, на час звернення із такою заявою банк уже не мав права вимоги, оскільки таке право перейшло до ТОВ «ФК «Леверідж». Жодних доказів того, що ТОВ «ФК «Леверідж» зверталося до суду із заявами про видачу виконавчого листа і виконавчий документ не був виданий з вини суду матеріали справи не містять. Отже доказів про поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суду не подано.
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши пояснення представника апелянта, який підтримав вимоги скарги, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.
       Щодо висновків судів про неможливість застосування цивільно-правової відповідальності до боржника у виконавчому провадженні, колегія суддів виходить із такого.
       За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.
       У справі, що переглядається права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Пред`являючи позов, ТОВ «ФК Леверідж» зазначало, що у зв`язку з непогашенням боржником ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») заборгованості за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року, яка стягнута судовим рішенням від 14 травня 2014 року з поручителя ОСОБА_1 на користь кредитора ПАТ «Укрсиббанк», слід стягнути з відповідача на користь нового кредитора ТОВ «ФК «Леверідж», яке набуло право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимоги від 16 липня 2014 року, інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані позивачем на підставі положень статті 625 ЦК України. Тобто, позивач просив стягнути компенсацію саме за невиконання рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465,74 грн, а не у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитними договорами. При цьому, позивач як новий кредитор з 16 липня 2014 року звертався, крім уже наявного судового рішення, з позовом про стягненням заборгованості за вищевказаними кредитними договорами, нарахованої на 16.07.2014 року без урахування заборгованості, стягнутої рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року. Однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
       За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
       Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
       Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, є помилковими.
               Отже, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитними договорами, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України
       Правовою підставою цього позову є застосування до ОСОБА_1 відповідальності за порушення грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України, яке виникло у зв`язку з невиконанням ним судового рішення від 14 травня 2014 року, що набрало законної сили.
       Враховуючи принцип обов`язковості виконання судових рішень (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України, стаття 14 ЦПК України 2004 року) та можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду (стаття 11 ЦК України), застосування до боржника цивільно-правової відповідальності за невиконання судового рішення про стягнення грошових сум може бути предметом окремого позову.
       Щодо висновку суду про неможливість застосування до поручителя цивільно-правової відповідальності у зв`язку з припиненням особи боржника, колегія суддів виходить із такого.
       За частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
       Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Статтею 609 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
       Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.
       Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.
       Оскільки за захистом своїх прав ПАТ «Укрсиббанк» як кредитор звернувся до суду у березні 2010 року, а юридичну особу боржника за спірними кредитними зобов`язаннями - ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») припинено у 2013 році, висновок суду про те, що відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» діє мораторій на задоволення вимог кредиторів цього товариства, а тому пред`явлені до поручителя вказаної юридичної особи вимоги є безпідставними, не відповідає наведеним вище вимогам закону.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав застосування положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо дії мораторію на задоволення вимог кредиторів та що правовідносини, які виникають з виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, суперечить вимогам закону і є необґрунтованими. Попри те, позов усе одно не може бути задоволений, однак з інших підстав.
       У даній справі встановлено, що ТОВ «ФК «Леверідж» після набуття права за договором відступлення як кредитор за примусовим стягненням заборгованості не звертався, а, як встановлено вище, заяву про відкриття виконавчого провадження подав попередній кредитор – ПАТ «УкрСиббанк» 18.04.2016 року, який з часу передання прав за даними зобов`язаннями – з 16.07.2014 року передав свої права новому кредитору ТОВ «ФК «Леверідж».
       У даній справі предметом позову є стягнення на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, які виникли із рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465,74 грн.
       Позивач наполягає на захисті цивільного права, яке виникло на підставі рішення суду, що також підтверджено постановою суду касаційної інстанції у цій справі, якою справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Цивільно процесуальним законодавством (розділом VI ЦПК України), чинним на час виникнення відповідних правовідносин, було врегульовано вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах.
       Зокрема статтею 378 ЦПК України передбачено порядок заміни сторони виконавчого провадження, і встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. 
       Виконання судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 11 липня 2018 року у справі №908/1490/17 висловив наступну правову позицію.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
Наявність же судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.
При цьому умовами спірного договору відступлення права вимоги новому кредитору фактично надано право вимагати від боржника належного та реального виконання рішення суду.
Оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному процесуальних законодавством та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.
При цьому, питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у матеріальному зобов`язанні за договором цесії, вирішується виключно судом, який прийняв відповідне судове рішення, у порядку, передбаченому процесуальним законодавством.
Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.08.2014 у справі № 923/945/13.
Тому суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача як кредитора з виконання рішення суду право на вимагати сплати інфляційних та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України виникло саме з часу заміни його як сторони у виконавчому провадженні на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 03.06.2016 року і тільки з цього часу ТОВ «ФК «Леверідж» стало кредитором за вказаним зобов`язанням, яке виникло з рішення суду, а не з цивільно-правової угоди, тобто договору відступлення права вимоги від 16.07.2014 року.
Як уже встановлено вище, ТОВ «ФК «Леверідж» після набуття права за договором відступлення як кредитор за примусовим стягненням заборгованості не звертався, а заяву про відкриття виконавчого провадження подав попередній кредитор – ПАТ «УкрСиббанк» 18.04.2016 року, який з часу передання прав за даними зобов`язаннями – з 16.07.2014 року передав свої права новому кредитору ТОВ «ФК «Леверідж».
Судом апеляційної інстанції у цій справі також встановлено, що ТОВ «ФК «Леверідж» пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, і такий строк йому не поновлено, тому ТОВ «ФК «Леверідж» позбавлений права стягнути з ОСОБА_1 борг за рішенням суду у примусовому порядку через виконавчу службу, однак це не позбавляє ТОВ «ФК «Леверідж» права на отримання інфляційних втрат на 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки зобов`язання ОСОБА_1 , яке виникло з рішення суду не припинилося, так як законодавством не передбачено такої підстави припинення зобов`язання. Навпаки, згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом встановлено, що позивач просить стягнути інфляційні втратиза період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2016 рокуу розмірі 5 133 449,44 грн та 3 % річних за період з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року, тобто за період, коли його ще не було замінено як стягувача у виконавчому провадженні і відповідно він не мав права вимагати за рішенням суду у виконавчому провадженні інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги у цій справі є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а, отже, не можуть бути задоволені за вказаний позивачем період.
               Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскаржене судове рішення відповідно до ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за недоведеністю.
               Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» до ОСОБА_1 про стягнення 5 950 372,62 гривень, з яких 5 133 449,44 гривень - інфляційні втрати за період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2016 року та 816 923,17 гривень - 3 % річних за період з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року, нарахованих на підставі положень статті 625 ЦК України за невиконання рішення суду відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                        Р.Й. Матківський
Судді:                                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               Л.В.Василишин