Постанова 
Іменем України                                       
18 грудня 2019 року 
 
м. Київ
справа № 161/17593/16-ц
провадження № 61-40690св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Пушкарчук В. П., від 03 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Карпук А. К., Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І., від 05 червня 2018 року.
Короткий зміст позовних заяв
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та стягнення вартості частки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04 жовтня 2008 року по 29 вересня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , 2009 року народження, і син ОСОБА_6 , 2011 року народження. З грудня 2015 року вони проживали у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 420,8 кв. м.                    У серпні 2016 року вона дізналася, що частину документів на будівництво спірного житлового будинку відповідач оформив на свою сестру 
ОСОБА_4 , а саме: державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,12 га, по АДРЕСА_1 , повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ВЛ 062132680321, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12 березня 2014 року, згоди на що вона не надавала. Спірний будинок в експлуатацію не зданий, але він повністю завершений будівництвом і придатний для проживання в ньому. Вартість усього будинковолодіння становить 5 151 689 грн. У будинку є необхідні для життя меблі, побутова техніка та електроприлади, які були придбані за час шлюбу. Загальна вартість усього майна, придбаного подружжям у шлюбі, становить 729 479,08 грн. Крім того у період шлюбу сторонами було набуто у власність гараж (Н-1) по АДРЕСА_2 , загальною площею 710 кв. м, та гараж АДРЕСА_4. Також відповідачем під час шлюбу було відкрито депозитні рахунки, грошові заощадження на яких є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Посилаючись на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, позивач просила суд визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 420,8 кв. м по АДРЕСА_1 , гараж АДРЕСА_4, грошові кошти, розміщені на банківських депозитних та інших рахунках ОСОБА_2 , меблі, побутову техніку та електроприлади, які були придбані за час шлюбу і знаходяться у спірному житловому будинку, та стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 3/4 частин майна, що належать до спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за нею право приватної власності на гараж (Н-1) по АДРЕСА_2 , загальною площею 710 кв. м.
ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що гараж АДРЕСА_4 придбано ним у 1992 році до шлюбу з  ОСОБА_1 , а тому це майно є його особистою власністю. Також позивач за зустрічним позовом просив визнати його особистою власністю гараж (Н-1) по АДРЕСА_2 , загальною площею 710 кв. м. Зазначав, що подружжям                         у 2013 році придбано автомобіль Kia Sorento, 2011 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_1 , тому просив визнати за ним та відповідачем ОСОБА_1 право спільної часткової власності по 1/2 частки на зазначений автомобіль.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину гаража (Н-1), загальною площею 710,2 кв. м, який розташований по АДРЕСА_2 .             В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право спільної часткової власності по 1/2 частки на автомобіль KIA SORENTO, 
2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 гараж АДРЕСА_4. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину гаража (Н-1), загальною площею 710,2 кв. м по АДРЕСА_2 .                 В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 28 грудня 2016 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що гараж (Н-1) по АДРЕСА_2 , загальною площею 710 кв. м, а також спірний автомобіль придбано подружжям у період шлюбу, отже це майно є спільною сумісною власністю подружжя. У частині поділу рухомого майна, грошових заощаджень на депозитних рахунках ОСОБА_2 суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не надала належних доказів їх наявності та вартості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , меблі, побутову техніку і електроприлади та стягнення на користь позивача компенсації вартості 3/4 частин цього майна суд виходив з недоведеності позивачем придбання цього майна подружжям. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення грошових коштів, розміщених на рахунках, скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                         13 933,32 долари США та 952,50 євро, що становить 1/2 частку спільних коштів подружжя. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірні земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок сторонам у справі не належать. Позивач неодноразово стверджувала, що на час укладення шлюбу спірний будинок вже був зведений батьком відповідача.  У зв`язку з тим, що грошові кошти у сумі 27 866,64 доларів США та                     1 905 євро були зняті відповідачем за первісним позовом з рахунків у банківській установі без згоди позивача після припинення шлюбних відносин і доказів, що ці кошти були витрачені в інтересах сім`ї, відповідач не надав, суд апеляційної інстанції дійшов  висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/2 частина спільних коштів подружжя, які знаходились на рахунках відповідача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги жодного з наданих позивачем за первісним позовом доказів, якими були обґрунтовані позовні вимоги, внаслідок чого було неправильно застосовано норми матеріального права. Суди не надали правової оцінки доказам на підтвердження відсутності прав забудовника у сестри відповідача ОСОБА_4 на спірний будинок, не врахували що повідомлення про початок будівельних робіт було скасовано 24 липня 
2017 року у зв`язку з незаконністю його оформлення відповідачем.                 ОСОБА_4 хоча і є власником земельної ділянки, на якій збудовано будинок, проте  вона не приймала участі у будівництві, отже суди мали б визнати спільною сумісною власністю майно, зведене із придбаних нею та ОСОБА_2 будівельних матеріалів та стягнути з відповідача компенсацію вартості частки.
Судові рішення оскаржуються лише у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог. В іншій частині не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають в силу статті 400 ЦПК України. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просять залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
11 вересня 2018 року справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі 
з 04 вересня 2008 року по 29 вересня 2016 року.
На підставі рішення Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області від 22 жовтня 1991 року № 120 «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку», генерального плану забудови села Великий Омеляник, проекту забудови земельної ділянки у с. Великий Омеляник, затвердженого архітектором Луцького району в 1992 році, батько відповідача ОСОБА_6 здійснив будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .
На підставі рішення Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області від 26 червня 1998 року №2/8 ОСОБА_6 приватизував земельну ділянку площею 0,24 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 12 га ). 
Житловий будинок по АДРЕСА_1 не був введений в експлуатацію забудовником ОСОБА_6 . 
Після зміни меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 на підставі рішення Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області                      від 30 жовтня 2009 року №43/7 сестрі відповідача ОСОБА_4 видані державні акти на право приватної власності на землю: серії ЯИ № 217717 на земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 0722881800:03:001:4814, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯЛ №498122 на земельну ділянку, площею 0,1677 га, кадастровий номер 0722881800:03:001:4815, для ведення особистого селянського господарства.
Права та обов`язки забудовника земельної ділянки по 
АДРЕСА_1 перейшли до ОСОБА_4 
На земельній ділянці по АДРЕСА_1 , виділеній для будівництва житлового будинку, знаходяться господарські будівлі і споруди (огорожа, замощення двору бруківкою), що є приналежністю незакінченого будівництвом житлового будинку, загальною 
площею 420,8 кв. м, житловою площею 133,3 кв. м. 
Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області зареєстровано повідомлення № ВЛ 062132680321 про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . 
Декларація забудовника ОСОБА_4 про готовність об`єкта до експлуатації, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер 0722881800:03:011:4814 по АДРЕСА_1 , не зареєстрована управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними за час шлюбу.
Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
За змістом частини другої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством.
Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Тлумачення наведених норм права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України
у постановах: від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі                         № 6-47цс16.
Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі і споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
Встановивши, що спірний будинок був зведений на земельній ділянці, яка з 1998 року належала на праві власності батькові ОСОБА_2 -                     ОСОБА_6 , а з 2009 року належить на праві приватної власності сестрі відповідача ОСОБА_4 , яка також є забудовником спірного житлового будинку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене нерухоме майно належить іншій особі. 
Суди встановили, що позивач не надала належних та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували що будівельні матеріали, технічне обладнання, меблі та побутова техніка, які знаходяться у спірному житловому будинку, були придбані за грошові кошти, які належали подружжю, і це рухоме майно знаходиться у володінні відповідача за первісним позовом, який не власником земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку, на якій він розташований. У зв`язку із вищезазначеним позовні вимоги у частині визнання рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя визнані судами необґрунтованими.
За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович