ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 року                                 м. Дніпро                          Справа №  904/2742/19
      Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кощеєва          І.М. ( доповідач )   
суддів:                       Широбокової Л.П., Дарміна М.О.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.                                                                                 
                                                     
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС" 
на  рішення  Господарського  суду  Дніпропетровської  області від 11.11.2019 р. 
( суддя Назаренко Н.Г., м. Дніпро, повний текст рішення складено 13.11.2019 р.) 
у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ АГРОІНВЕСТ", 
                   м. Запоріжжя 
до                Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС", 
                   м. Дніпро 
про стягнення заборгованості в розмірі 1 791 595,90 грн.   

                                                ВСТАНОВИВ: 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2019 р. позов задоволено  у повному обсязі - стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ АГРОІНВЕСТ" суму безпроцентної фінансової допомоги у розмірі 1 508 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 67 178,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 216  417,60 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі  26 873,94 грн.
Не погодившись  з вказаним рішенням ТОВ «Укрспецсервіс» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти  нове рішення, яким у задоволенні  позову відмовити у повному обсязі. Також, Скаржник просить апеляційний суд приєднати до матеріалів справи наступні докази - копії договорів безпроцентної поворотної фінансової допомоги: № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. та № ФП-26/5 від 26.05.2016 р.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ «Укрспецсервіс» вважає, що оскаржуване рішення господарського суду ухвалене без належного з`ясування усіх обстави, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права і як наслідок цього не вірне застосування норм матеріального права. При ухваленні рішення не було всебічно, повно та об`єктивно досліджено усі обставини, що мають значення для справи, суд першої інстанції знехтував наданими ТОВ «Укрспецсервіс» доказами, які мають ключове значення для вирішення справи.
При цьому Скаржник зазначає, що відповідно до положень ст. 192 ГПК України, починаючи з липня 2019 р., між ТОВ «Укрспецсервіс» та Позивачем проводились неодноразові перемовини з приводу вирішення спору мирним шляхом. В процесі перемовин, в серпні 2019 р., між сторонами по справі, було досягнуто згоди щодо умов мирової угоди та складено її проект, який ТОВ «Укрспецсервіс» надало на адресу Позивача, для підписання. Будучи впевненими, що між сторонами по справі досягнуто згоди та залишились лише формальні процедури, ТОВ «Укрспецсервіс» не надавало відзиву на позовну заяву та доказів, щодо спростовання вимог Позивача, оскільки з огляду на існуючі домовленості та запевнення з боку Позивача, вони не мали б значення, для мети укладення мирової угоди. Ще один аспект, який обумовлював не вчасне подання доказів, також пов`язаний із підписанням мирової угоди. Відповідно до узгоджених умов, які були відображені у наданій Позивачеві мировій угоді, ТОВ «Укрспецсервіс» сплачувало на користь Позивача лише 50% від основної суми, що були вкрай вигідні умови для ТОВ «Укрспецсервіс», який мав побоювання що надання наявних у нього доказів може зірвати підписання угоди.
Водночас, на думку Скаржника, відхиляючи доводи ТОВ «Укрспецсервіс», щодо приєднання доказів, судом було порушено принципи рівності та пропорційності, не враховано складність справи, особливості предмета спору, значення розгляду справи для сторін. Фактично, було позбавлено Відповідача права на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, яке закріплено в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Скаржник наголошує на тому, що в судовому засіданні 11.11.2019 р. ТОВ «Укрспецсервіс», з метою долучення до матеріалів справи, було надано копія договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., який наявний у розпорядженні Відповідача. З якого вбачається, що строк фінансової допомоги встановлено на 10 років та ТОВ «Укрспецсервіс» повинно повернути грошові кошти - до 19.07.2026 р. З наведеного випливає, що вимоги Позивача щодо повернення суми фінансової допомоги є передчасними. Крім того, редакція того ж договору, який було надано Позивачем, разом із позовною заявою відрізняється від редакції, яка наявна у ТОВ «Укрспецсервіс».
Також, Скаржник зазначає, що у зв`язку з поданням до суду доказів ( договорів безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. та № ФП-26/5 від 26.05.2016 р. в редакції наявній у Відповідача ) ним було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого ТОВ «Укрспецсервіс» також було відмовлено, посилаючись на положення ч. 2 ст. 182 ГПК України.
Скаржник вважає, що оскільки надана Позивачем копія договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. викликає сумніви та її оригінал не досліджувався в процесі розгляду справи, суд першої інстанції не повинен був взагалі брати його до уваги і тим більше посилатись на нього як на доказ у справі. При порівнянні Договорів вбачається, що вони відрізняються за змістом і що є найважливішим, з боку Позивача вони підписані різними підписами. При цьому, є вагомі підстави вважати, що підпис керівника Позивача на Договорі, який надано Позивачем, належить іншій особі.
Разом з апеляційною скаргою, Відповідачем були подані клопотання про  витребування доказів та про призначення експертизи.
Так, Скаржник просить апеляційний суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ АГРОІНВЕСТ» наявний у нього оригінал договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., з посиланням на те, що існує нагальна необхідність у дослідженні оригіналів, оскільки є очевидні розбіжності у редакціях спірного договору, наявного у ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» та ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС» та об`єктивні підстави сумніватись у відповідності наданої Позивачем копії оригіналу, а також це має значення, для правильного вирішення спору.
Також, Скаржник просить апеляційний суд призначити у справі № 904/2742/19 почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: Однією чи різними особами виконані підписи, на Договорі № ФП-26/5 від 26.05.2016 р., Договорі № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., які надані ТОВ «Укрспецсервіс» та Договорі № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., який надано ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ»? Чи виконані підписи, на Договорі № ФП-26/5 від 26.05.2016 р., Договорі № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., які надані ТОВ «Укрспецсервіс» та Договорі № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., який надано ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ», керівником ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» на час їх підписання - Тарасовим О.Ю.? Особою якої статі виконаний підпис в Договорі № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., який надано ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ»?
В обгрунтування свого клопотання, Відповідач посилається на те, що при порівнянні Договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., наданого Позивачем і  Договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. наданого ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС», вбачається, що вони відрізняються за змістом і що є найважливішим, з боку Позивача вони підписані різними підписами. При цьому, є вагомі підстави вважати, що підпис керівника на Договорі, який надано Позивачем, належить іншій особі. ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС» вважає, що для повного та всебічного дослідження усіх обставин справи, необхідно встановити справжність підписів на наявних у матеріалах справи договорах, що матиме ключове значення, для правильного вирішення спору.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ АГРОІНВЕСТ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.
Зокрема, Товариство вказує на те, що Відповідач не може посилатись на проведення переговорів щодо укладання мирової угоди, як на причину пропуску процесуальних стоків на подання відзиву ( інших причин пропуску процесуальних строків Відповідач не зазначає ). Сторонами не було досягнуто згоди щодо мирного врегулювання даного спору.
Крім того, у відзиві Товариство посилається на те, що останнім днем подання відзиву Відповідачем, а отже і доказів на обґрунтування своєї позиції, було 24.07.2019 р. Вказані докази були подані Відповідачем тільки 11.11.2019 р., в останній день розгляду справи по суті. Відповідач належним чином не обґрунтував причин неможливості їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього. Отже, суд першої інстанції правомірно не прийняв ці докази до уваги та повернув їх Відповідачу. Позивач заперечує проти прийняття до уваги доказів, які подані Апелянтом разом із апеляційною скаргою.
Відтак, на думку  Товариства, доводи Відповідача щодо відсутності у Позивача права вимоги за Договором суперечать іншим доводам Відповідача щодо намагання укласти мирову угоду, оскільки мирова угода за своєю суттю передбачає визнання Відповідачем своєї заборгованості перед Позивачем, що свідчить лише про намагання ввести суд в оману та будь-яким способом відвернути настання відповідальності за порушене зобов`язання.
ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» просить апеляційний суд залишити без задоволення клопотання ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС» про призначення експертизи у справі № 904/2742/19 з огляду на те, що Апелянтом не обґрунтовано яке саме значення для вирішення даної справи мають відповіді на поставлені ним питання в клопотанні. Позивач зазначає та підтверджує, що з боку ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» Договір № ФП-3- 7 від 19.07.2016 р., який є предметом розгляду даної справи, дійсно був підписаний директором ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» Тарасовим О.Ю. Жодних заперечень чи сумнівів з цього приводу у Позивача немає. У зв`язку із цим, призначення експертизи з цього питання є взагалі недоцільним. Крім того, Товариство зазначає про те, що вказане клопотання було заявлене Відповідачем в останній день розгляду справи по суті. При цьому, Відповідачем не було належним чином обгрунтовані причини пропуску ним строку для подання відповідного клопотання. На думку Позивача, подання Відповідачем вказаного клопотання має на меті лише будь-яким способом відвернути чи відстрочити настання відповідальності за порушене зобов`язання.
Також, Позивач просить апеляційний суд залишити без задоволення клопотання ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС» про витребування доказів, оскільки Відповідач починаючи з 09.07.2019 р. мав можливість дослідити подані Позивачем докази, і у разі необхідності, подати клопотання про витребування додаткових доказів у строк до 24.07.2019 р. Однак, вказане клопотання було заявлене Відповідачем лише 11.11.2019 р., в останній день розгляду справи по суті. При цьому, Відповідачем не було належним чином обґрунтовані причини пропуску ним строку для подання відповідного клопотання. У зв`язку із цим, Відповідачем був пропущений строк на подання клопотання про витребування доказів, необгрунтовано неможливість подання такого клопотання у встановлений строк, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України, і було підставою для залишення судом першої інстанції такого клопотання без задоволення.
Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Подобєд І.М., Орєшкіна Е.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2019 р. відкрито апеляційне провадження  у справі та призначено апеляційну скаргу  до розгляду в судове засідання на 28.01.2020 р.
Розпорядженням керівника апарату суду від 28.01.2020 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Подобєда І.М., та у зв`язку з перербуванням судді Орєшкіної Е.В. у відрядженні, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 904/2742/19, відповідно до п. 2.4.6 Засад використання  автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами.
Автоматичною системою  документообігу  для  розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Широбокової Л.П., Дарміна М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.01.2020 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС" на  рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2019 р.  у справі № 904/2742/19 прийнято до свого провадження.  
В судовому засіданні  28.01.2020 р., колегія суддів, заслухавши пояснення представників обох сторін  по суті апеляційної скарги та заперечень проти неї,  дослідивши оригінали доданих до апеляційної скарги копії договорів позики, наданих Відповідачем для огляду, оголосила  перерву до 18.02.2020 р., зобов`язавши Позивача надати до наступного судового засідання оригінал договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., на який посилається Позивач в позовній заяві та проект мирової угоди. Про оголошення перерви була винесена відповідна ухвала. 
Відповідач не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні  18.02.2020 р. та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Від Відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, для надання можливості ТОВ «Укрспецсервіс» скористатись кваліфікованою правничою допомогою, уклавши відповідний договір з адвокатом, з метою належного представництва інтересів ТОВ «Укрспецсервіс» при розгляді даної справи.
В обгрунтування свого клопотання заявник послався на те, що на теперішній час, ТОВ «Укрспецсервіс» не має представника, який би міг надати підприємству належну правничу допомогу, оскільки договір про надання правничої допомоги по даній справі, укладений між ТОВ «Укрспецсервіс» та адвокатом Мельниковим А.О. було розірвано 17.02.2020 р. 
Представники Позивача заперечували проти задоволення клопотання Відповідача про чергове відкладення розгляду апеляційної скарги.
Розглянувши вказане клопотання Скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
Ст. 202 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених цим Кодексуом розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). 
Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги тривалість судового провадження, заперечення Позивача, а також те що представник Відповідача був присутній на попередньому судовому засіданні та надав пояснення по суті апеляційної скарги, а також те, що явка сторін не визнавалась судом обов`язковою, а участь в засіданні   суду   є  правом,  а не обов`язком,  колегії суддів розглядає апеляційну скаргу за наявними в справі матеріалами.
У судовому засіданні 18.02.2020 р. колегія суддів апеляційної інстанції оглянула наданий Позивачем оригінал договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., встановивши, що долучена до матеріалів справи копія відповідає оригіналу за формою і за змістом. Копії засвідчені належним чином.
У судовому засіданні 18.02.2020 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної  скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.07.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ АГРОІНВЕСТ" ( Позикодавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС" ( Позичальник ) укладено Договір безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7, відповідно до п. 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору ( надалі іменується "фінансова допомога" ), а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Фінансова допомога є безпроцентною.
Згідно з п. 2.1. договору, розмір позики складає 1 508 000,00 грн. Розмір позики може змінюватись за згодою сторін.
Відповідно до п. 3.1. договору, фінансова допомога передається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника.
Фінансова допомога вважається переданою Позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок Позичальника (п. 3.2. договору).
П. 4.1. договору сторони узгодили, що фінансова допомога надається не більше чим на 1,5 року. Позичальник зобов`язується повернути безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в строк до 31.12.2017 р.
Відповідно до п. 5.1. договору, фінансова допомога повертається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.
Фінансова допомога вважається повернутою Позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок ( п. 5.2. договору ).
Відповідно до п. 6.1. договору, цей договір вважається укладеним  і набирає чинності  з  моменту передання  позики Позичальникові.
Умовами п. п. 6.2., 6.3. договору, сторонип встановили, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується після закінчення умов цього договору. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.
Як встановлено судом першої інстанції і не оспорюється Відповідачем, Позикодавець перерахував Позичальникові, на виконання умов договору, суму позики у розмірі 1 508 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1936 від 19.07.2016 р. ( а. с.17 ).
В порушення своїх зобов`язань, Відповідач у встановлені договором строки, суму позики у розмірі 1 508 000,00 грн., Позивачу не повернув.
Звертаючись до суду із цим позовом Позивач посилається на неналежне  виконання Відповідачем умов Договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. та  просить суд стягнути з Відповідача суму позики у розмірі 1 508 000,00 грн., 3% річних у розмірі 67  178,30 грн. та інфляційні втрати в розмірі 216   417,60 грн., що і є причиною цього спору.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак Відповідач, покладений на нього обов`язок щодо повернення  фінансової допомоги у розмірі 1 508 000,00 грн., у встановлений договором строк, - не виконав, факт порушення Відповідачем умов, визначених договором, доведений та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим Відповідач визнаний судом першої інстанції таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з повернення фінансової допомоги за Договором безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. 
Також, місцевим судом визнано обґрунтованим та документально доведеним розрахунок Позивача 3% річних у сумі 67  178,30 грн. за період з 01.01.2018 р. по 27.06.2019 р. та інфляційних втрат у розмір 216  417,60 грн. за період з січня 2018  року по травень 2019 за прострочення виконання зобов`язань з повернення поворотної фінансової допомоги.
При ухваленні рішення господарським судом першої інстанції було зазначено, що суд не прийняв до розгляду  та повернув представнику Відповідача копію договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., в редакції якого строк повернення грошових коштів визначено у 2026 році, пославшись на те, що Відповідач не обґрунтував неможливість подання доказів у строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України з причин, що  від нього не залежали. Враховуючи пропуск Відповідачем встановленого законом процесуального строку для подання клопотання про призначення експертизи, суд першої інстанції залишив вказане  клопотання без розгляду.
В обгрунтування відмови в задоволені клопотання Відповідача про витребування у Позивача оригіналу договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., та розглядаючи справу за наявними в ній матеріалами, суд першої інстанції послався на те, що протягом підготовчого засідання Відповідачем не ставився під сумнів договір безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., в тій редакції, копія якого долучена Позивачем до матеріалів справи, жодного заперечення щодо його невідповідності оригіналу, Відповідачем не заявлялось, Відповідач також не надав до суду свій екземпляр оригіналу спірного договору, окрім того, сам представник Відповідача при розгляді справи по суті пояснив, що в разі підписання мирової угоди на умовах, які запропоновував Відповідач, питання щодо редакцій договору ним би не піднімалось, тому в даному випадку Відповідач сам несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням процесуальних дій ( п. 4. ст. 13 ГПК  України ).
Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.
Узагальнені доводи апеляційної скарги: вимоги Позивача щодо повернення суми фінансової допомоги є передчасними, оскільки з копії договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., яка наявна у розпорядженні Відповідача - ТОВ «Укрспецсервіс» повинно повернути грошові кошти - до 19.07.2026 р. При цьому, як зазначає Скаржник - ТОВ «Укрспецсервіс» не надавало відзиву на позовну заяву та доказів, щодо спростовання вимог Позивача, оскільки з огляду на існуючі домовленості та запевнення з боку Позивача, вони не мали б значення, для мети укладення мирової угоди. Крім того, ТОВ «Укрспецсервіс» мало побоювання що надання наявних у нього доказів може зірвати підписання угоди.
Ст. 269 ГПК України    встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.   Докази, які не були подані  до  суду першої інстанції, приймаються судом лише  у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання  до  суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ст. 628 ЦК України).
Згідно зі ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За умовами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Ст. 610 ЦК України визначено, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., Позивач перерахував Відповідачеві суму позики у розмірі 1 508 000,00 грн., однак Відповідач у встановлені договором строк  до 31.12.2017 р. ( п. 4.1. договору ) не повернув. Установивши зазначені обставини, суд попередньої інстанції визнав доведеною наявність у Відповідача перед Позивачем боргу в заявленому Позивачем до стягнення розмірі. При цьому суд встановив, що доказів погашення зазначеного боргу у матеріалах справи немає.
Беручи до уваги встановлену  ст. 204 ЦК України  та не спростовану в межах цієї справи в порядку  ст. 215 цього Кодексу  презумпцію правомірності означеного договору, апеляційний суд вважає його належною у розумінні ст. ст. 11,  509 ЦК України  та ст. ст. 173,  174 ГК України  підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд попередньої інстанції, установивши факт не виконання Відповідачем своїх зобов`язань з повернення фінансової допомоги за договором, визнав доведеною і не спростованою Відповідачем заявлену до стягнення Позивачем суму боргу, а також установив відсутність у матеріалах справи доказів сплати цього боргу та дійшов правильного висновку, що позовна вимога про стягнення основного боргу є обґрунтованою та правомірно її задовольнили.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на те, що факт прострочення виконання Відповідачем своїх зобов`язань з повернення фінансової допомоги є доведеним, а визначені Позивачем і заявлена до стягнення сума є правильною, оскільки аргументів на спростування цього факту Скаржник не навів, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для нарахування та стягнення - 216  417,60 грн. суми, на яку збільшився борг з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від суми заборгованості - 67  178,30 грн. 
Натомість Скаржник в апеляційній скарзі заперечує проти задоволення позову щодо стягнення  грошових коштів посилаючись на те, що надана Позивачем копія договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. викликає  сумніви та її оригінал не досліджувався в процесі розгляду справи, тому суд першої інстанції не повинен був взагалі брати його до уваги і тим більше посилатись на нього як на доказ у справі.  Крім того, редакція того ж договору, який було надано Позивачем, разом із позовною заявою відрізняється від редакції, яка наявна у ТОВ «Укрспецсервіс», і в якій строк фінансової допомоги встановлено на 10 років та ТОВ «Укрспецсервіс» повинно повернути грошові кошти - до 19.07.2026 р.
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про наявність оспорювання ТОВ «Укрспецсервіс»   змісту, умов виконання та розміру зобов`язань передбачених договором на який посилається Позивач, вимоги за яким є предметом спору. 
Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких установити відповідні обставини неможливо; 2) жодна сторона не надала висноку експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може здійснити господарський суд із призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Отже, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, вона здійснюється у разі встановлення судом недостатності доказів, наявних у матеріалах справи для можливості прийняття рішення за результатами розгляду. 
Враховуючи пропуск Відповідачем встановленого законом процесуального строку для подання клопотання про призначення експертизи, суд першої інстанції обгрунтовано залишив вказане  клопотання без розгляду.
В своєму клопотанні до апеляційної скарги про призначення у справі № 904/2742/19 почеркознавчої експертизи, ТОВ «УКРСПЕЦСЕРВІС» вважає, що для повного та всебічного дослідження усіх обставин справи, необхідно встановити справжність підписів наявних у матеріалах справи на договорах, з боку керівника ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ».
Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Відповідач не ставить під сумнів справжність підписів на наявних у матеріалах справи договорах, з боку свого керівництва, разом з тим,  ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» підтверджує факт укладання договору зі сторони Позивача.
Відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 18.02.2020 р. оглянув представлений Позивачем оригінал договору безпроцентної фінансової допомоги № ФП-3-7 від 19.07.2016 р., на який посилається Позивач в позові. Встановлено, що долучена до справи копія відповідає оригіналу за формою і за змістом. З урахуванням зазначеного суд установив, що про недоліки копії договору Скаржник у суді першої інстанції не заявив, натомість наголосив на цих недоліках лише на стадії апеляційного перегляду справи, тому Господарський суд Дніпропетровської області не мав підстав не приймати як доказ засвідчену ксерокопію договору, а у цьому випадку підстав для сумніву немає.
Отже суд апеляційної інстанції вважає, що оглянувши оригінал договору фінансової допомоги, суд установив його відповідність поданій разом із позовною заявою копії, тому підстав стверджувати про неправильне застосування норм процесуального права та про наявність причин для неврахування такого доказу під час розгляду справи немає, як відсутні і підстави для призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, оскільки наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності є достатніми для вирішення спору та ухвалення рішення у справі.
Одним з доводів апеляційної скарги Відповідача є порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права, яке полягає у тому, що суд  повернув та не дослідив надані до матеріалів справи докази, неповно з`ясував обставини справи при прийнятті оскаржуваного судового рішення.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
В статтях 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частинами 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України у разі, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 3 ст. 86 та п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 236 ГПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Спір у даній справі стосується з`ясування наявності чи відсутності підстав для стягнення з Відповідача суми боргу за порушення строків повернення позики. Тобто, суд мав з`ясувати обставини, пов`язані з виконанням Відповідачем своїх зобов`язань, правильністю здійснення Позивачем розрахунку ( сум та періодів нарахування ) та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. 
Як вбачається з матеріалів справи, під час апеляційного оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області Відповідачем у тексті апеляційної скарги було викладено клопотання про долучення до матеріалів справи, як доказів,  копій договорів безпроцентної поворотної фінансової допомоги: № ФП-3-7 від 19.07.2016 р. та № ФП-26/5 від 26.05.2016 р., укладених між Позивачем та Відповідачем. В обґрунтування свого клопотання Відповідач послався на те, що починаючи з липня 2019 р., між ТОВ «Укрспецсервіс» та Позивачем проводились перемовини з приводу вирішення спору мирним шляхом. Будучи впевненими, що між сторонами по справі досягнуто згоди та залишились лише формальні процедури, ТОВ «Укрспецсервіс» не надавало відзиву на позовну заяву та доказів, щодо спростовання вимог Позивача, оскільки з огляду на існуючі домовленості та запевнення з боку Позивача, вони не мали б значення, для мети укладення мирової угоди. Ще один аспект, який обумовлював не вчасне подання доказів, ТОВ «Укрспецсервіс»  мав побоювання що надання наявних у нього доказів може зірвати підписання угоди.
З наведеного слідує, що при поданні апеляційної скарги Відповідачем були надані додаткові докази, які не були своєчасно надані суду першої інстанції та відповідно повернуті заявникові, а відтак апеляційний господарський суд повинен застосувати норми ст. 269 ГПК України, частини 1-3 якої визначають, що  суд апеляційної інстанції переглядає справу за  наявними у ній і  додатково поданими доказами  та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції  досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі  та (або) відзиві на неї.  Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише  у виняткових випадках,  якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання  до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, за змістом ч. ч. 3, 8 ст. 80 та ч. 3 ст. 269 ГПК України Відповідач повинен подати суду відповідні докази разом з поданням відзиву. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для прийняття додаткових доказів, оскільки Відповідачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції документів, які долучено до справи на стадії апеляційного розгляду згідно з заявою про приєднання документів, як не надано і доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, посилання Відповідача на проведення між сторонами перемовин з приводу вирішення спору мирним шляхом і побоювання ТОВ «Укрспецсервіс», що надання наявних у нього доказів може зірвати підписання угоди - не можуть свідчити про винятковість вказаного випадку, та не може бути кваліфіковано судом при розгляді господарського спору саме як причина поважності неподання певних документів.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність ( п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 ).
Добросовісність ( п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Очевидно, що дії Відповідача пов`язані із посиланням в суді апеляційної інстанції  на передчасність позовних вимог та наявності інших умов договору, ніж ті на які посилається Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог, суперечать його попередній поведінці                  ( намагання врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди з Позивачем під час розгляду спору в суді першої інстанції, тобто фактичним визнанням вимог ) і є недобросовісними.
Суд апеляційної інстанції вважає за доцільне звернутись до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення від 26.07.2007 у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29; від 08.12.2016 у справі "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33).
Крім того, колегія суддів зазначає, що принцип змагальності ( ст. 13 ГПК України ) та принцип рівності сторін ( ст. 7 ГПК України ), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Як зазначалося раніше ч. 4 ст. 269 ГПК України містить обмеження суду апеляційної інстанції щодо прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду, пов`язуючи таке право суду з обов`язком учасника справи довести винятковість випадку, який має бути підтверджено доказами неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При цьому, не наведення стороною об`єктивних причин неможливості подання доказів саме у підготовчому провадженні, є підставою не прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, наданих Скаржником.
Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 р. у справі № 223/1306/18, від 04.04.2019 р. у справі № 918/329/18, 11.11.2019 р. у справі  №  904/106/19.
Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
За приписами ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення  залишенню без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦСЕРВІС" залишити без задоволення. 

Рішення  Господарського суду Дніпропетровської області  від 11.11.2019 р.  у справі № 904/2742/19 залишити без змін. 

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено  24.02.2020 р.

Головуючий суддя                                                                          І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                         Л.П. Широбокова            

Суддя                                                                                            М.О. Дармін

         Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 
         Помічник судді __________Т.М. Зеленська 
         24.02.2020р. 
         Постанова  набрала чинності 18.02.2020р.