ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2302/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Баргаміна Н.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

13 лютого 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
суддя-доповідач          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
-  визнати незаконною вимогу Головного управління ДФС у Чернігівській області до позивача № Ф-12413-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску; 
- скасувати вимогу Головного управління ДФС у Чернігівській області до позивача № Ф-12413-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску; 
- Головному управлінню ДФС у Чернігівській області припинити нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на позивача, а також внести зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів, оскільки позивач не зареєстрований ані як фізична особа-підприємець, ані як будь-який інший платник податків.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року закрито провадження у справі за в частині позовних вимог про визнання незаконною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Чернігівській області до ОСОБА_1 № Ф-12413-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що Державною податковою службою України за результатами розгляду скарги позивача було прийнято рішення від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 скасовано.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року зобов`язано Головне   управління ДФС у Чернігівській області припинити нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та внести відповідні зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що дії щодо нарахування позивачу єдиного внеску не визнані неправомірними, а також відповідач вказує, що зобов`язання припинити нарахування внеску є втручанням у його дискреційній повноваження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 згідно копії довідок ТОВ «Компанія Спорттехніка» від 01.08.2019 № 313 та № 314 працює в ТОВ «Компанія Спорттехніка» з 03.01.2007 по теперішній час. Згідно довідки форми ОК-7 від 29.08.2019 ТОВ «Компанія Спорттехніка» сплачує страхові внески за позивача, зокрема, за 2017-2019 роки.
Головним управлінням ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-12413-17 від 08.11.2018 на суму 15819,54 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.02.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 у справі № 620/4312/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування вимоги адміністративний позов задоволено в повному обсязі, визнано незаконною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 від 08.11.2018 № Ф-12413-17 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску.
Вищевказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску було скасовано на підставі того, що суду не представлено доказів віднесення позивача до вичерпного переліку осіб - платників єдиного внеску.
Зокрема, Шостим апеляційним адміністративним судом було встановлено, що ОСОБА_1 припинив в 2004 році свою підприємницьку діяльність, у зв`язку з чим був знятий з відповідного обліку, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який був створений, 01.07.2004, дані про позивача, як СПД або реєстрації його припинення, відсутні.
В подальшому, Головним управлінням ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року на суму 21030,90 грн.
Державною податковою службою України за результатами розгляду скарги позивача було прийнято рішення від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 скасовано, зобов`язано ГУ ДПС у Чернігівській області привести у відповідність інтегровану картку платника згідно вимог чинного законодавства.
Підставою для прийняття зазначеного рішення Державної податковою службою України також слугували обставини того, що позивача припинив свою підприємницьку діяльність у 2004 році, у зв`язку з чим був знятий з відповідного обліку, а отже наразі він не зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Не зважаючи на викладене, згідно наданого суду витягу з інтегрованої картки платника станом на 17.10.2019, в останній відображено відповідне зменшення податкового боргу на 21030,90 грн., та водночас вбачається нарахування єдиного внеску за ІІ квартал 2019 року на суму 2754,18  грн. (а.с. 60).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що дії з боку контролюючого органу щодо подальшого нарахування єдиного внеску позивачу, який не зареєстрований як фізична особа-підприємець, вчинені без законодавчо встановлених на те підстав.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ установлено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 2464-VI узяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Як зазначалося, судовими рішеннями у справі № 620/4312/18 встановлено, в 2004 році позивач припинив свою підприємницьку діяльність, у зв`язку із чим був знятий з відповідного обліку, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, який був створений 1 липня 2004 року, дані про позивача, як підприємця відсутні.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, факт того, що позивач з 2004 року не є фізичною особою-підприємцем, а отже і не є суб`єктом сплати єдиного внеску згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ, встановлений рішенням суду та не підлягає доказуванню у даній справі.
До того ж, на тому, що позивач не зареєстрований фізичною особою-підприємцем наголошувала також і Державна податкова служба України у рішенні від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів наголошує на тому, що доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються правомірності нарахування позивачу єдиного внеску, а тому суд ці обставини не перевіряє.
Скаржник наголошує виключно на тому, що відомості з інформаційних систем податкового органу можуть бути виключенні виключно у разі визнання відповідних дій протиправними. Також відповідач стверджує, що зупинення нарахування єдиного внеску є його дискреційним повноваженням.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:  1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів наголошує на тому, що у разі порушення прав особи суб`єктом владних повноважень, адміністративний суд при вирішенні публічно-правового спору має обрати найбільш ефективний спосіб захисту прав. 
У даній справі способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача вчити певні дії. Незаявлення позивачем у позові вимоги про визнання певних дій відповідача протиправними як передумови для застосування іншого способу захисту щодо зобов`язання вчинити дії, не може бути підставою для відмови у захисті порушених відповідачем прав позивача.
У даному випадку, питання правомірності дій відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску, підлягає встановленню у ході розгляду даної справи, а тому сама лише обставина відсутності окремого рішення про визнання цих дій протиправними, не може свідчити про відсутність підстав для зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу спірного внеску.
Так, як вірно вказано судом першої інстанції, не зважаючи на висновки судів у справі № 620/4312/18, рішення Державної податкової служби України від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01 відповідачем продовжується нарахування позивачу єдиного внеску у своїх інформаційних системах, про що свідчить наявний в матеріалах справи витяг з інтегрованої картки платника станом на 17.10.2019.
Враховуючи, що відповідно до згідно пункту 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску, яка відображається у відповідних інформаційних системах податкових органів, та оскільки відповідачем вже двічі на підставі даних інформаційних систем приймалися протиправні вимоги про необхідність сплати позивачем єдиного внеску, то продовження нарахування цього внеску безумовно порушує права позивача.
У свою чергу помилковим є посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що нарахування/припинення нарахування єдиного внеску віднесено до виключної компетенції відповідача та є його дискреційними повноваженнями.
Водночас, адміністративний суд у відповідності до пункту 4 частини першої статі 5 КАС вправі застосовувати такий захист порушених прав позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії.
Спірні ж дії відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску не є дискреційними, позаяк він не вправі на власний розсуд вирішувати питання нарахування та припинення нарахування цього внеску, а має діяти виключно в рамках закону, який у спірних правовідносинах не наділяє податковий орган свободою вибору.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем та застосований судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача припинити нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та внести відповідні зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів, є належним та цілком ефективним з точки зору відновлення порушених прав та недопущення їх подальшого порушення.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов