ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Бабич А.М.
                                                                                                      Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2020 року                                                                                          Справа № 340/2099/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:            Епель О.В., 
суддів:                                    Карпушової О.В., Степанюка А.Г., 
за участю секретаря           Лісник Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     управління Міністерства внутрішніх справ України 
в Кіровоградській області, 
Кіровоградського міського відділу управління 
Міністерства внутрішніх справ України 
в Кіровоградській області

про                     стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - відповідач-1), Кіровоградського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - відповідач-2) про стягнення з відповідачів солідарно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 129  607,82 грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні між сторонами правовідносини виникли не при звільненні позивача, а після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2-а-85/2007, а також з того, що у суду відсутні докази виплати позивачу відповідних сум коштів. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що відповідачами не надано доказів виплати позивачу сум коштів (заробітку), присуджених йому рішенням суду у справі № 2-а-85/2007, не зазначено дати проведення такого розрахунку та не надано доказів знищення відповідної бухгалтерської документації. 
При цьому, апелянт наполягає на тому, що відповідний розрахунок з ним не було проведено, що роботодавець так і не виконав покладений на нього обов`язок провести повний розрахунок з працівником при звільненні, а також зазначає, що позовні вимоги ним заявлені до двох відповідачів - Управління МВС та відділу, оскільки Управлінням він був прийнятий на роботу та в наступному звільнений, а відділ нараховував йому заробітну плату.
Також в обґрунтування своєї правової позиції апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду у рішенні від 18.09.2019 по справі №  552/2191/17.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд цієї справи в режимі відеоконференції.
Відповідачем - УМВС подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та зазначаючи, що позивач проходив службу в ОВС, а не працював та отримував грошове забезпечення, а також, що з ним було своєчасно проведено розрахунок при звільненні і що цей позов ним подано через невиконання рішення суду в іншій справі.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, їх юридичної оцінки та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає   задоволенню частково, а рішення суду -  скасуванню з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.01.2006 з наказом УМВС України в Кіровоградській області від 04.01.2006 №  409  о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ.
При проведенні розрахунку при звільненні позивачу не було виплачено коштів за оплату праці в нічний час у період з липня 2000 року до 2005 року та в період з липня 2000 року утримано із заробітної плати позивача за грудень 2005 року грошові кошти у розмірі 30% надбавку за особливі умови та безперервну службу.
Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.06.2007 у справі № 2-а-85/2007 стягнуто на користь ОСОБА_1 з Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області кошти за оплату праці в нічний час у період з липня 2000 року до 2005 року в сумі 285,78 грн. та незаконно утримані із заробітної плати за грудень 2005 року грошові кошти у розмірі 30% надбавок за особливі умови та безперервну службу в сумі 45,87 грн. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2007 вказане рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін.
20.05.2019 позивач звернувся до УМВС в Кіровоградській області з приводу виплати присуджених йому коштів, що не були виплачені при його звільненні.
24.06.2019 листом № Б-26/05/28-19 позивача повідомлено, що всі документи, які підтверджують проведені йому виплати, у тому числі за рішенням суду, знищені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
Позивач, вважаючи своє право на отримання повного та своєчасного розрахунку при звільненні порушеним, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України від 20.12.1990 №  565-XII «Про міліцію», який був чинним на момент проходження позивачем служби в ОВС (далі - Закон № 565-ХІІ), Указом Президента України від 04.10.1996 №  926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» (далі - Указ №  926/96), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок №  100).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, звільнення з такої служби та виплати грошового забезпечення станом на час звільнення позивача зі служби в міліції були визначені Законом № 565-XII та Указом №  926/96.
Разом з тим, зазначені спеціальні нормативно-правові акти не містять норм щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з міліції, а тому для вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України.
Аналогічні правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 820/4619/16.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що невиплата роботодавцем працівнику, зокрема в ОВС, всіх належних йому сум в день звільнення є правовою підставою для стягнення на користь такої особи з роботодавця відповідної компенсації, якою є середній заробіток такого працівника за весь час затримки.
При цьому, законодавець не пов`язує стягнення вказаної компенсації з розміром та/або видом сум, які не були виплачені особі в день її звільнення, та правовою підставою виникнення в роботодавця обов`язку щодо їх виплати (наприклад, за рішенням суду).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 552/2191/17 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.
Відповідно до 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що судовим рішенням у справі № 2-а-85/2007, яка набрало законної сили, зокрема, установлено, що позивачу при звільненні протиправно не було виплачено всіх належних йому сум, а саме: оплату праці в нічний час у період з липня 2000 року до 2005 року в сумі 285,78  грн. та грошових коштів у розмірі 30% надбавок за особливі умови та безперервну службу в сумі 45,87 грн., що були незаконно утримані з його заробітної плати за грудень 2005 року /т.1 а.с.9-16/.
Відповідачами ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не надано доказів виплати позивачу вказаних у зазначеному судовому рішенні сум або доказів знищення відповідних розрахункових (бухгалтерських) документів, наприклад акту про знищення складеного згідно з вимогами законодавства, зокрема наказом Державного комітету архівів України № 16 від 16.03.2001 (чинного до 10.07.2015) або наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5 (чинний з 10.07.2015).
Роботодавцем позивача станом на день його звільнення зі служби в ОВС 04.01.2006 було УМВС в Кіровоградській області.
Станом на 28.01.2020 час затримки розрахунку при звільненні позивача з ОВС в частині виплати вказаних сум складає 2874 днів за період з 25.10.2007 по 27.01.2020 включно.
Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед його звільненням становить 26,07 грн. /т.1 а.с.7/.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що роботодавцем (відповідачем-1) не було проведено позивачу при його звільненні всіх належних йому сум, тобто допущено протиправну бездіяльність, що є правовою підставою для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26,07 грн. х 2874 днів = 74  925,19  грн.
З огляду на викладене та відповідно до частини другої статті 9 КАС України, апеляційний суд приходить до висновку, що для повного та всебічного захисту прав позивача необхідність вийти за межі заявлених позовних вимог та задовольнити їх у спосіб, визначений частиною другою статті 245 КАС України, а саме: визнати протиправною бездіяльність УМВС в Кіровоградській області щодо не здійснення виплати позивачу всіх належних йому сум при проведенні розрахунку при звільненні та стягнення на користь позивача з відповідача-1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74  925,19 грн.
Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). 
Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
Надаючи оцінку всім доводам обох сторін, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Отже, судом першої інстанції було ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню частково.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до частин третьої та шостої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судова колегія встановила, що відповідно до квитанції від 26.11.2019 позивачем в цій справі було сплачено судовий збір у розмірі 1944,12 грн. /Т.1 а.с.111/. 
Позивач заявляв вимоги майнового характеру на суму 129 607,82 грн., з яких судом задоволено 74 925,19 грн. (57.81% від заявлених позовних вимог).
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань УМВС в Кіровоградській області підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1123,90  грн.
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області щодо не здійснення виплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при проведенні розрахунку при звільненні.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74 925,19 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять п`ять гривень та дев`ятнадцять копійок) грн.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області судові витрати в розмірі 1123,90 (одна тисяча сто двадцять три гривні та дев`яносто копійок) грн.          
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 28 січня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: