Справа № 153/1183/19
Провадження № 22-ц/801/110/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,
суддів Стадника І.М., Матківської М.В., 
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дзерина М.М. в місті Ямпіль Вінницької області, зі складенням його повного тексту 05 листопада 2019 року,
у справі № 153/1183/19 за позовом ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька,  

встановив:
У серпні 2019 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що від спільного проживання з відповідачем ОСОБА_1 у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб із відповідачем ніколи не укладався. Через складнощі у відносинах, подружнє сімейне життя між ними не склалось.
На даний час їхній дочці виповнилось 6 років та позивач бажає, щоб дитина пішла до школи та мала зареєстроване місце проживання для отримання ідентифікаційного коду платника податків, оформити паспорт для виїзду за кордон, поставити на облік в медичний заклад. Однак всього цього вона зробити не може, оскільки її донька ОСОБА_3 не має зареєстрованого місця проживання. При зверненні до центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради їй повідомили, що для здійснення реєстрації дитини вона повинна надати дозвіл батька дитини, відповідача по справі. ОСОБА_1 умисно не надає їй згоди та вимагає коштів за реєстрацію місця проживання дитини разом із нею. Даний факт змушує її звернутися до суду з метою захисту прав своєї дитини та її законних інтересів.
Просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 разом із нею по АДРЕСА_1 . Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки разом із матір`ю без згоди батька та реєстрацію (або зняття з реєстрації) по інших адресах в разі необхідності. Надати дозвіл на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів у відповідності до яких позивач без погодження з відповідачем буде мати право на виїзд з ОСОБА_3 за межі України як по туристичним цілям, так і по інших медичних цілях.
В суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав частково. Не заперечував щодо визначення місця проживання дитини разом із позивачем та надання дозволу ОСОБА_2 на реєстрацію місця проживання доньки разом із матір`ю. Заперечував вимоги щодо оформлення документів та виїзду дитини за межі України без погодження з батьком.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центру надання адміністративних послуг Ямпільської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. При вирішення справи покладався на розсуд суду.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визначене місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Наданий дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 разом матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Наданий дозвіл ОСОБА_2 на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , без згоди на такий виїзд батька ОСОБА_1 . Наданий дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 по туристичним та медичним цілях, без згоди на такий виїзд її батька ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Судові витрати у сумі 3 073 гривні 60 копійок компенсовано за рахунок держави.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині надання дозволу на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини, без згоди на такий виїзд батька, а також надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини по туристичним та медичним цілях, без згоди на такий виїзд її батька, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, просить рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року в ці частині скасувати. Винести в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюються за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених однім з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріального посвідчення згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Вказані норми закону суд першої інстанції не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить постановити ухвалу, якою рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Вказує, що рішення суду є вірним, законним та обґрунтованим, відповідає вимогам Законів України. Апеляційна скарга створена з метою затягування процесу та доведення її до відчаю, є інструментом впливу, з надією, що позивач прийде до відповідача з клопотанням та проханням і піде на уступки не в інтересах дитини.
Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується відповідачем, вказаним вимогам не відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено, що мати малолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка по справі,   ОСОБА_2 , має можливість забезпечити виїзд дитини за межі України з метою її відпочинку. Однак, батько малолітньої дитини, ОСОБА_1 безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, виключно з метою відпочинку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними мотивами. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за закордон суд враховував, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Зважаючи на викладене, суд вважав, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини, а тому з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд прийшов до висновку про доцільність задоволення вимог позивача та надання дозволу на виїзд  неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька та оформлення таких документів.
Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з огляду на наступне.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що мати малолітньої дитини   ОСОБА_3 - позивач по справі   ОСОБА_2 , має можливість забезпечити виїзд дитини за межі України з метою її відпочинку, має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку суд правильно виходив з наявності правових підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Встановив норму права, яка регулює спірні правовідносини, зокрема, постанову Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Разом із тим, надаючи позивачу дозвіл на виїзд за межі України з малолітньою дитиною без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_2 в позовні заяві не вказала, а суд в своєму рішенні не зазначив держави прямування та період, на який надається такий дозвіл, а саме не визначив його початок й закінчення.
За таких обставин судове рішення в частині вирішення позовних вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька та, відповідно, про надання дозволу на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон без згоди батька не можна визнати законними та обґрунтованими.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року в частині надання дозволу на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , без згоди на такий виїзд батька ОСОБА_1 , а також надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 по туристичним та медичним цілям, без згоди на такий виїзд її батька ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року в частині надання дозволу на проведення процедури оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди на такий виїзд батька ОСОБА_1 , а також надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по туристичним та медичним цілям, без згоди на такий виїзд її батька ОСОБА_1 - скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 січня 2020 року.

       Головуючий                  Ю. Б. Войтко

       Судді                           І. М. Стадник 

                         М. В. Матківська