ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року	Львів	№ 857/11407/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,
за участю секретаря судового засідання:    Луців І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу                               фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року про повернення позовної заяви, постановлену суддею Кузан Р.І. у м.Львові, у справі №1.380.2019.004126 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державного комітету телебачення і радіомовлення України про скасування рішення про накладення адміністративно-господарського штрафу, зобов`язання до вчинення дій, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2019 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача - Державного комітету телебачення і радіомовлення України, у якому просила скасувати рішення №23 від 26.10.2018 про накладення адміністративно-господарського штрафу за розповсюдження на території України видавничої продукції, що має походження (виготовлена) та/або ввозиться з території держави-агресора, тимчасово окупованої території України, без відповідного дозволу, передбаченого статтею 28-1 Закону України «Про видавничу справу», та зобов`язати повернути екземпляри видавничої продукції, вилучені згідно протоколу державного комітету телебачення і радіомовлення України №25 від 23.10.2018.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу.
Ухвала мотивована тим, що встановлені судом оставини свідчать про те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав, свобод та інтересів та не була позбавлена можливості вжити вчасно заходів щодо їх захисту в межах установленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду, однак такою за відсутності поважних причин не скористалась.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з вимогами про скасування рішення Державного комітету телебачення і радіомовлення України №23 від 26.10.2018 про накладення адміністративно-господарського штрафу за розповсюдження на території України видавничої продукції, що має походження (виготовлена) та/або ввозиться з території держави-агресора, тимчасово окупованої території України, без відповідного дозволу, передбаченого статтею 28-1 Закону України «Про видавничу справу», позивач зверталась до Окружного адміністративного суду міста Києва, однак ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року адміністративний позов залишено без розгляду. При цьому зауважує, що своє право на звернення до суду позивач реалізувала у встановлений шестимісячний строк, але позовна заява після відкриття провадженну у справі була залишена без розгляду з підстав відсутності підпису позивача на примірниках позову.
Вказує, що повторно за захистом порушених прав, свобод та інтересів вона 13 серпня 2019 року звернуласть з позовом до Львівського окружного адміністративного суду, заявивши клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. На усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали суду про залишення озовної заяви без руху була подана нова заява про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Відтак, на думку скаржника, повернення позовної заяви унеможливило доступ до правосуддя для повного захисту їїо прав та інтересів шляхом судового розгляду справи. Зауважує, що обов`язковою умовою дотримання права  особи звернутись за захистом до суду та права на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом, є забезпечення особі можливості реалізації зазначених прав.
При цьому слід враховувати, що пропуск строку не є безумовною підставою для повернення позовної заяви, оскільки за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Згідно з ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.1, ч.2 ст. 123 КАС України).
При цьому, повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті у випадку неможливості її розгляду за наведених підстав. Водночас, повернення позовної заяви не повинно створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі.
Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах. 
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку - відсутність поважних причин його пропуску.
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач. 
Разом з тим, поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
Колегією суддів встановлено, що первинна позовна заява з аналогічними вимогами була подана ФОП ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду в межах встановленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року відкрито провадження у справі. В подальшому, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року адміністративна справа №320/6246/18 передана на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва.
Окружний адміністративного суду міста Києва ухвалою від 07 лютого 2019 року у справі №320/6246/18 позовну заяву ФОП ОСОБА_1 залишив без розгляду.
Зі змісту данї ухвали слідує, що Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалою від 21 грудня 2018 року позов залишено без руху з наданням часу для усунення недоліків шляхом подання до суду: копії позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів відповідно до кількості учасників справи. Позивачем подано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про усунення недоліків разом з трьома примірниками позову та доданих до позову документів. Проте, суд, встановивши, що надані позивачем примірники позову не містять підпису позивача, виснував, що такі не є копіями позову в розумінні статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
З конверту з штриховим ідентифікатором 79006 0161990 0 колегією суддів встановлено, що позивач вдруге звернулась з вимогами про скасування рішення Державного комітету телебачення і радіомовлення України №23 від 26.10.2018 про накладення адміністративно-господарського штрафу за розповсюдження на території України видавничої продукції, що має походження (виготовлена) та/або ввозиться з території держави-агресора, тимчасово окупованої території України, без відповідного дозволу, передбаченого статтею 28-1 Закону України «Про видавничу справу», до Львівського окружного адміністативного суду 07.02.2019 (а.с.9).
Встановивши, що позовна заява подана без додержання вимог, передбачених ст.ст. 160, 161 КАС України, та після закінчення строків, установлених законом, таку ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення виявлених недоліків.
Зі змісту ухвали слідує, що позивачем у позовній заяві не зазначено офіційної електроннї адреси або адреси електронної пошти сторін, а обгрунтування причин пропуску строку на звернення судом визнано неповажними.
На усунення недоліків позовної заяви позивачем на адресу суду скеровано клопотання, у якому, зокрема усунуто недоліки позовної заяви в частині її невідповідності вимогам щодо форми та змісту та наведено доводи, якими обгрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, що унеможлювали звернення у визначений процесуальним законом строк.
Суд першої інстанції, визнавши неповажними наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до суду з адміністратиним позовом, застосував наслідки, передбачені ч.2 ст.123 КАС України. 
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, зазначивши наступне.
Відповідно до ч.1 ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
В силу приписів ч.4 ст.240 КА України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Водночас ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Нормами Кодексу адміністративного судочинства України законодавець визначив шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами ч.3 ст.120 КАС України строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.
Згідно з частиною дев`ятою цієї статті строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
З наявних в матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено, що на адресу Львівського окружного адміністративного суду позовна заява ОСОБА_1 скерована засобами поштового зв`язку 07 серпня 2019 року, тобто в межах шестимісячного строку після постановлення Окружним адміністративним судом міста Києва ухвали від 07 лютого 2019 року у справі №320/6246/18 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 з позовними вимогами аналогічного змісту без розгляду.
Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття процесуального рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції.
В даному випадку, позивачем зазначено обґрунтовані причини пропущення строку звернення до адміністративного суду що вказують на існування певних об`єктивних обставин, що перешкоджали скористатися правом на звернення до адміністративного суду у встановлений законом строк.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу є передчасним та необґрунтованим.
Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1,2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям. 
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».
Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Постановивши ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції  фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення її права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.
Відповідно до ст.320 КАС України підставами  для  скасування  ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і  направлення  справи  для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 242, 286, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року про повернення позовної заяви у справі №1.380.2019.004126 - скасувати.
Направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги  безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
    Постанова складена в повному обсязі 14.01.2019.