ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 743/2031/19
Головуючий у першій інстанції – Сташків В. Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/326/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                           головуючого-судді: Онищенко О.І.
                           суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.     
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя Сташків), ухвалене у смт.Ріпки, повний текст рішення складено 09 грудня 2019 року, 
                                     В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1   на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.11.2012  року у розмірі 52441,95 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 1853.03 грн; заборгованості по відсотках за користування кредитом – 45955.53 грн; заборгованості за пенею – 1659,96 грн; 500 штраф ( фіксована частина) та 2473.43 грн та штраф ( процентна складова) , а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921грн. Свої вимоги банк мотивував тим, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 05.11.2012 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1   отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  У порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконує належним чином, у добровільному порядку заборгованість не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідачки.                  
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2019 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.11.2012 року у сумі 1853грн 03 коп.; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 67 грн 81 коп. судового збору. 
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції керуючись приписами статті 530 ЦК України та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також те, що  в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про  стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1853.03 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків пені, штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що при наданні ОСОБА_1 картки розмір відсотків не обумовлювався, а посилання позивача на Умови та Правила надання банківських послуг при визначенні розміру відсотків не є домовленістю сторін про їх розмір та порядок сплати. Відсутність у Заяві-анкеті від 05.11.2012 року домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та їх розмір, надані банком Витяг з тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та неустойки і задовольнити вимоги банку у цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та неустойки за користування кредитними коштами та помилкового застосування до спірних правовідносин висновків Великої палати Верховного суду викладених у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17. Крім того, позивач вважає що суд порушуючи принцип змагальності однобічно, виступаючи на захист відповідача ухвалив оскаржуване рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та неустойки, то відповідно рішення суду переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону  відповідає судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.
По справі встановлено, що 05.11.2012 року  ОСОБА_1    підписано анкету-заяву для отримання кредиту ( кредитної картки).( а.с. 8)
Заперечень щодо не підписання зазначеної анкети та не отримання коштів від позивача від відповідачки не надходило і матеріали справи таких доказів не містять. 
ОСОБА_1 надавалась у користування кредитна картка № НОМЕР_1 строком дії до лютого 2016 року (а.с.85). Отримання картки особисто ОСОБА_1 підтверджено скріншотами з програмного комплексу банку. ( а.с. 86)
Станом на 31.08.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» нарахував заборгованість у розмірі 52441,95 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 1853.03 грн; заборгованості по відсотках за користування кредитом – 45955.53 грн; заборгованості за пенею – 1659,96 грн; 500 штраф ( фіксована частина) та 2473.43 грн та штраф ( процентна складова)  (а.с.6-7). 
Останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 6 січня 2016 року в розмірі 200 грн шляхом внесення готівки через термінал самообслуговування. ( а.с. 68-70)
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України ).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Суд першої інстанції встановив, що укладений між сторонами кредитний договір від 05.11.2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами.
Наявні у матеріалах справи Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій, не містять підпису ОСОБА_1 . Позивач не довів, що підписуючи анкету-заяву відповідач погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розумів саме ці Умови та Правила, і погодився з ними. Тому Умови та Правила в цій справі не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Крім того, анкета-заява позичальника від 05.11.2012 року також не містить ні визначеного розміру процентної ставки, ні - неустойки (пені, штрафів), отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією є безпідставними, оскільки позивач не довів укладення договору на таких умовах. 
Крім того, звертаючись до суду з позовом позивач надав в якості належного та допустимого доказу, що підтверджує не виконання договірних зобов`язань розрахунок заборгованості. Відповідно до якого розмір відсотків починаючи з 1 вересня 2014 року було збільшено до 34.80 %, а з 1 квітня 2015 року до 43%, не надаючи при цьому суду доказів підстав для такого збільшення та узгодження збільшення відсотків між сторонами договору. Також банк проводив нарахування відсотків та неустойки включивши їх в розрахунок заборгованості, після закінчення строку дії картки, тобто після лютого 2016 року, що є порушенням ч.2  ст. 1050 ЦК України, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів що приєднаний до матеріалів справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку є саме тим з яким була ознайомлена відповідач  є таким що відповідає наявним у матеріалах справи доказам.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги, щодо звільнення судовим рішенням боржників від сплати відсотків, оскільки умовами договору повинні бути визначені чіткі умови користування кредитними коштами, які погоджені його учасниками у разі відсутності такого погодження право кредитодавця на стягнення відсотків відбувається у розмірі визначеному законом. Наданий в якості доказу розрахунок заборгованості не узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами, а тому не взятий до уваги судом. Позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі визначеному законом суду не заявлено, хоча банк не позбавлений такої можливості.
Вірним є висновок суду про те, що витяг з Умов та Правил надання банківськитх послуг який приєднано позивачем до матеріалів справи в якості доказу досягнення між сторонами кредитного договору  істотних умов договору є неналежним доказом, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.  
Суд першої інстанції ухвалюючи оскарджуване рішення надав оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам та ухвалив законне та обгрунтоване рішення дотримавшись принципу диспозитивності сторін, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                   
                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2019 року залишити без змін .
В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19 вересня 2019 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19 вересня 2019 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

        Головуючий:                                                             Судді: