ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 680/137/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/338/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
 
учасники справи: представник банку ОСОБА_1 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року (суддя Яцина О.І.) за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання угоди недійсною та зобов`язання до вчинення дій, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», що в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – банк, АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною та зобов`язання вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 125 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 18 березня 2018 року.
22 серпня 2008 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року, відповідно до умов якої банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 22 серпня 2008 року по 18 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 26 670,26 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць (14,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів.
Вважала, що така угода була укладена під тиском з боку працівників банку, суму кредиту незаконно переведено з гривні в долари США. Зазначала, що додаткова угода від 22 серпня 2008 року суперечить вимогам частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Зокрема, пункти 4.2, 4.3 оскаржуваної угоди містять положення про обов`язок позичальника сплатити на користь кредитора винагороду за резервування ресурсів, що є несправедливою умовою правочину відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року та зобов`язати банк провести перерахунок шляхом зарахування оплачених нею коштів за додатковою угодою від 22 серпня 2008 року на розрахунковий рахунок, зазначений у договорі, у рахунок погашення тіла кредиту.
Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору та додаткової угоди до нього усі передбачені чинним законодавством України вимоги були дотримані і підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні. При підписанні додаткової угоди позивачка ознайомилась зі всіма її умовами й не заперечувала проти таких умов.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначала, що судом першої інстанції не враховано вимоги постанови Національного банку України від 18 червня 2008 року № 171 «Про затвердження Правил резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів», яка діяла на час укладення спірного правочину, та не зазначено правових висновків щодо відсутності (дій) видачі через касу банку грошових коштів у іноземній валюті (дол.США). Відповідачем не доведено, а судом не спростовано незаконного включення умов додаткової угоди щодо резервування коштів відповідно до зазначеної постанови Національного банку України. Вважає, що щомісячна сплата винагороди за резервування ресурсів від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За перші 12 місяців дії додаткової угоди позивачем було надлишково сплачено 133,46 дол. США винагороди за резервування ресурсів. Судом також не взято до уваги вимоги абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно із умовами якої, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
В судове засідання апелянт ОСОБА_2 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.
Представник банку ОСОБА_3  С.А. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити
Заслухавши доповідача, пояснення представника банку, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому з наступних підстав.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.
Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 125 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 березня 2018 року (а. с. 8-16).
22 серпня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року, відповідно до умов якого договір викладено в новій редакції. Умовами договору визначено, що банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок №  НОМЕР_1 на строк з 22 серпня 2008 року по 18 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 26670,26 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць (14,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Станом на 22 серпня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит склав 122 949 грн. 90 коп., що еквівалентно 26 670,26 дол.США (а.с.19-24).
Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 11 грудня 2015 року (справа №680/935/15-ц), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22.01.2016 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 15 888,09 дол.США що за курсом відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25 травня 2015 року складає 330 948,83 грн.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до пункту 6 частин першої статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
До подібних висновків дійшов Верховний суд України у постановах: від 12 вересня 2012 року (провадження №6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (провадження №6-80цс13), а також Верховний Суд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року (справа №524/5152/15-ц, провадження 61-8862сво18).
Пунктами 4.1. – 4.6. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 22 серпня 2008 року встановлено, що для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту і надає право позичальнику на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1. договору. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (додаток №2 до договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування здійснюється щоденно з моменту підписання договору. При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту, при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (додаток №2 до договору). Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно статті 4.2 договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом. Зарахування коштів для погашення винагороди за резервування ресурсів здійснюється з урахуванням черговості, визначеної у статті 3.2 договору.
Пунктом 8.1. цієї ж угоди, зокрема визначено, що винагорода за резервування ресурсів складає 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Станом на 22 серпня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року складає 122 949 грн. 90 коп., що еквівалентно 26671,90 дол. США. 
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що положення, а саме пункти 4.2-4.6, 8.1 додаткової угоди від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісії за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цього невиправданого платежу спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Оскільки пункти 4.2–4.6 та пункт 8.1 в частині розміру винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів додаткової угоди від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року визнано нікчемними, підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_2 про зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зробити перерахунок її заборгованості за договором про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення на зазначене уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Пункти 4.2–4.6 та пункт 8.1 в частині розміру винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів додаткової угоди від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року слід визнати нікчемними. Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» зробити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір сплачений ОСОБА_2 за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг в розмірі 1782,96 грн. підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Пункти 4.2–4.6 та пункт 8.1 в частині розміру винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів додаткової угоди від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року визнати нікчемними.
Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» зробити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №HMU0GI0000006044 від 18 березня 2008 року.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1782,96 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Судді:                                                                         Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк