Номер провадження: 22-ц/813/3399/20 
Номер справи місцевого суду: 521/15261/18
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
представника ОСОБА_1 - адвоката Кобелєвої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
встановив:
       
11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 04 листопада 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказав, що за час подружнього життя з ОСОБА_2 з`ясувалося, що вони мають різні погляди на життя та інші цінності, їм як подружжю стало бракувати взаєморозуміння, виявилася несумісність характерів. За цих обставин між ним та відповідачкою погіршилися відносини, постійно виникали непорозуміння, які призвели до того, що в них припинилися фактичні подружні стосунки. 
З 07.09.2018 року вони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. Позивач переконаний, що їх подальше спільне життя, як подружжя, і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей. Спори щодо поділу майна, що є їх спільною власністю, та щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей розглядаються в інших судових процесах.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року шлюб, зареєстрований 04 листопада 2000 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради, актовий запис № 1126, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року та постановлення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
До суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, з`явилась лише представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кобелєва І.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
В свою чергу, представник заявника апеляційної скарги - відповідачки ОСОБА_2 адвокат Зачепіло О.В. надав суду заяву про відкладення судового засідання, через його зайнятість в іншому судовому засіданні в Суворовському районному суді м. Одеси по справі № 523/13255/14-ц за його участі (а.с.80, 81). 
Однак, у зв`язку з тим, що вказаний адвокат не надав доказів своєї участі в іншому судовому засіданні, ордер на його участь в суді апеляційної інстанції в якості представника ОСОБА_2 виписаний саме 16.01.2020 року (а.с.84), в той час, як апеляційне провадження по даній цивільній справі було відкрите ще 4 місяці тому назад - 16.09.2019 року (а.с.72), колегія суддів дійшла висновку про неповажність причин неявки в судове засідання заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 та її адвоката Зачепіло О.В., у зв`язку з чим вирішила слухати справу за їх відсутністю, та за участю лише адвоката Кобелєлої І.В., яка з`явилась в судове засідання.
При цьому колегією суддів було враховано, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводиться в спрощеному судовому засіданні і явка учасників справи є необов`язковою.
Також апеляційним судом було враховано, що позивач звернувся до суду з даним позовом більше року тому назад, суд першої інстанції зупиняв провадження у справі і за заявою відповідачки ОСОБА_2 надавав сторонам шестимісячний строк для примирення (а.с. 31, 35), однак примирення між сторонами не відбулось. 
Більше того, відповідачка ОСОБА_2 також зверталась до суду першої інстанції із заявою про перенесення судового засідання, яке було задоволено судом (а.с.44-49).
У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що дії відповідача направлені не на збереження сім`ї, а на затягування розгляду справи, що є недопустимим, та як цим порушуються не лише права позивача у справі, який на даний час проживає з іншою жінкою, а і розумні строки її розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, районний суд виходив з того, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягав на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 04 листопада 2000 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради (актовий запис № 1126). Свідоцтво про  шлюб НОМЕР_1 (а.с. 7).
Від даного шлюбу мають двоє дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із матір`ю.
Сім`я розпалася і її збереження неможливо, оскільки спільне життя з відповідачкою не склалося з причини різних характерів, сторони проживають окремо з вересня 2018 року, подружні стосунки припинено, спільне господарство не ведеться.

Крім того, як було зазначено вище, ухвалою суду першої інстанції від 22 листопада 2018 року сторонам був наданий шестимісячний строк для примирення (а.с.35), але по закінченню цього строку примирення між ними не відбулось, у зв`язку з чим позивач наполягав на розірванні шлюбу.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.
За змістом ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 104, ч. 1ст.ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.
Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що він не бажає миритися з дружиною. Примирення не відбулось також внаслідок надання судом строку для примирення сторін, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про необхідність розірвання шлюбу, так як не може примусити позивача проти його волі зберегти шлюб.

При цьому, суд першої інстанції правильно і обґрунтовано керувався правовим висновком, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя звернув увагу суду, що при визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставин справи. Якщо після призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припинені шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 20.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                        С.М. Сегеда        

       Л.А. Гірняк

       Т.В. Цюра