Постанова
Іменем України
05 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 168/613/16-ц
провадження № 61-11711св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є.В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 
2017 року у складі судді Хаврони О. Й., та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Осіпчука В. В., 
Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень                       ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст  позовних вимог 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                  ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та стягнення коштів.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 є клієнтом 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та на її ім`я 26 жовтня 2012 року було видано банком електронні платіжні засоби № НОМЕР_1 (картка для виплат) та 
№ НОМЕР_2 (кредитна картка).
03 травня 2015 року з указаних карткових рахунків невідомими особами шахрайським способом здійснено зняття грошових коштів у розмірі 10 678,00 грн (картка для виплат) та 11 444,16 грн (кредитна картка). 
Зняття грошей із карткових рахунків відбулося з використанням номера мобільного телефону, який на той час не працював і був пов`язаний із рахунком, відкритим у банку.
З приводу даної події ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів, у результаті чого було відкрито кримінальне провадження.
Після звернення позивача до банку, ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 червня 2015 року на її платіжну картку № НОМЕР_1 було повернуто грошові кошти у загальному розмірі 7 690,00 грн, а решту грошових коштів у розмірі 2 988,00 грн на платіжну картку повернуто не було. 
Крім того, відповідач не відновив грошові кошти у розмірі 11 444,16 грн на кредитну картку та стягнув 909,91 грн як відсотки за користування кредитом по рахунку № НОМЕР_3 (для безготівкових розрахунків) і 3 478,25 грн на погашення кредитної заборгованості з платіжного рахунку № НОМЕР_1 (картка для виплат). 
Посилаючись на те, що несанкціоноване зняття грошових коштів із вказаних рахунків відбулося без її участі невідомими особами, жодних дій щодо розголошення інформації, яка дала б змогу ініціювати платіжні операції з її картками, вона не вчиняла, та з урахуванням позовних вимог, просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 379,26 грн, які складаються із: 2 988,00 грн - неповернутих їй коштів, що були не санкціоновано зняті невідомими особами (картка для виплат); 3 478,25 грн - кошти, зняті відповідачем (картка для виплат) на погашення по кредиту; 
909,91 грн - кошти, зняті відповідачем з рахунку для безготівкових розрахунків як відсотки за користування кредитом; 1 672,32 грн і 330,78 грн - пені за неповернення емітентом несанкціоновано знятої грошової суми на її рахунок. Також просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 
2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області 
від 01 березня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 9 269,33 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки позивачем доведено факт зняття грошових коштів з її розрахункової і кредитної карток сторонніми особами, без її волі і особистої участі, а відповідач в свою чергу не довів, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла розголошенню конфіденційної інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, а тому 
ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язане повернути кошти, списані з платіжної картки, та сплатити пеню, нараховану на суму неналежного переказу.
Вирішуючи питання щодо суми грошових коштів, які підлягають стягненню з банку, у розмірі 4 881,17 грн (з яких: 2 918, 00 грн - незаконно знятих і неповернутих грошових коштів на платіжну картку, 1963,17 грн - пеня) суд першої інстанції зробив висновок, що сторони погодилися із розрахунком, наданим ПАТ КБ «Приватбанк» у запереченнях.
Стягуючи з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 478,25 грн, що стягнуті відповідачем з рахунку позивача на погашення кредиту і кошти в розмірі 909,91 грн, стягнуті як відсотки за користування кредитом з рахунку для безготівкових рахунків, суд першої інстанції виходив із того, що договір кредиту хоча і був укладений, але позивач коштів за ним не отримувала, фактично ними не користувалася, не вчиняла дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тому зобов`язання не виникло, і немає підстав для його виконання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
17 березня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником Сокуренко Н. В . , у якій просить скасувати рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 року, і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 
2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 року.
У березні 2018 року справу № 168/613/16-ц передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не надали належної правової оцінки доказам, що призвело до неправильних висновків про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 .
Зокрема, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не звернув увагу на те, що спірні операції були здійснені з використанням паролів, які надходили на фінансовий номер позивача, та були проведені представником банку з дотриманням встановленої процедури для «Експрес-Платежів».
Вважає, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню інформації (зокрема, в телефонному режимі), яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а тому вимоги до ПАТ КБ «Приватбанк`є безпідставними.
Крім того, вирішуючи питання про стягнення з банку грошових коштів у розмірі 
3 478,25 грн в якості погашення кредиту і 909,91 грн, стягнутих як відсотки за користування кредитом, судом першої інстанції застосовано положення статті 1212 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, оскільки між сторонами було укладено договір, що є достатньою та правовою підставою набуття майна (отримання коштів). 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір на банківське обслуговування шляхом підписання його сторонами відповідної анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, після чого позивачем отримано електронний платіжний засіб - платіжну картку, з відкриттям рахунку для безготівкових розрахунків                                  № 5168742050864471, та кредитну картку № НОМЕР_2 з лімітом 12 000,00 грн. Також банк видав ОСОБА_1 ПІН -коди до карток і здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивача із використанням платіжної картки.
03 травня 2015 року з платіжної картки позивача невідомими особами шляхом здійснення експрес-платежів по телефону 3700 відбулося несанкціоноване списання грошових коштів у розмірі 5 804,00 грн та 4 804,00 грн з карткового рахунку № НОМЕР_1 . Того ж самого дня у такий самий спосіб із кредитної картки № НОМЕР_2 невідомими особами було знято 11 444,16 грн. 
06 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася за роз`ясненням до банку, а 
07 травня 2015 року подала відповідну заяву про вчинення кримінального правопорушення до Старовижівського РВУ МВС України у Волинській області.
За наслідками звернення ОСОБА_1 до банку, останнім проведено розслідування, за результатами якого зроблено висновок, що крадіжка грошових коштів відбулася внаслідок шахрайських дій третіх осіб, шляхом блокування через мобільного оператора SIM-карти клієнта банку з наступним відновленням її дублікату та здійсненням телефонного дзвінку з номера мобільного телефону клієнта працівнику банку з метою здійснення «Експрес-Платежу» з картки ОСОБА_1 .
Факт блокування SIM-карти ОСОБА_1 та заміни її на нову SIM-карту із збереженням телефонного номера, що стався 03 травня 2015 року, підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю ПрАТ «Київстар» на запит суду.
Судами також встановлено, що після звернення позивача із заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо несанкціонованого списання з її рахунків грошових коштів, банком була відновлена на рахунку № НОМЕР_1 (картка для виплат) лишечастина коштів у розмірі 7 690,00 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши всі аргументи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком із рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів із його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статей 32.1, 32.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.
Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 
2010 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідно до пунктів 7, 8, 9 вказаного Положення емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний, зокрема негайно зупинити здійснення операцій із використанням цього електронного платіжного засобу, негайно відновити залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 
13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Таким чином, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Ураховуючи відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про несанкціоноване списання грошових коштів із рахунків ОСОБА_1 , у зв`язку із чим вони підлягають поверненню.
Крім того, як убачається з результатів службового розслідування, проведеного ПАТ КБ «ПриватБанк», крадіжка грошових коштів відбулася внаслідок шахрайських дій третіх осіб, шляхом блокування через мобільного оператора SIM-карти клієнта банку з наступним відновленням її дублікату та здійсненням телефонного дзвінку з номера мобільного телефону клієнта працівнику банку з метою здійснення «Експрес-Платежу» з картки ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що грошові кошти у розмірі 2 988,00 грн, які були незаконно зняті з платіжної картки ОСОБА_1  № підлягають поверненню.
Також суди дійшли правильного висновку про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 передбачену пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пеню у розмірі 1963,17 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3 478,25 грн, що стягнуті відповідачем з рахунку позивача на погашення кредиту і коштів у розмірі 909,91 грн, стягнуті як відсотки за користування кредитом з рахунку для безготівкових рахунків, суд першої інстанції вважав, що зазначені суми підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно.
Посилання у касаційній скарзі на те, що положення статті 1212 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або збереження його без достатньої правової підстави договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень вказаної статті, заслуговують на увагу, проте не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду.
Відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи («Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik v. Russia) від 23 липня 2009 року, заява 
№ 8269/02, § 35).
Посилання у рішенні суду першої інстанції на вимоги статті 1212 ЦК України на правильність рішення суду не впливає, оскільки апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду та залишаючи його без змін, не керувався вказаними нормами матеріального права.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, правильно визначилися з характером спірних правовідносин, обґрунтовано виходили з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 і наявності правових підстав для часткового задоволення позову.
Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом розгляду апеляційним судом та мотивовано ним відхилені.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки виконання рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 року, було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
від 29 травня 2017 року, у зв`язку із закінченням касаційного провадження у цій справі необхідно поновити його виконання.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 рокузалишити без змін.
Поновити виконання рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                       С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров