ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 р.	Справа № 480/2908/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старостіна В.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 11.11.2019 року по справі № 480/2908/19
          за позовом      Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
          до      Товариства з обмеженою відповідальеністю "Оміко"              
          про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оміко», в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції в розмірі сумі 42496,48 грн та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 25,50 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач повинен у разі невиконання встановленого ст. 19 цього Закону нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачувати відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, розраховані виходячи з розміру середньої річної заробітної плати на підприємстві. Оскільки у відповідача не було створено одне робоче місце для працевлаштування інвалідів, як вбачається зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, у відповідача утворилася заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій з невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 42496,48 грн та пені за порушення строків сплати зазначеної суми санкцій розмірі 25,50грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що на підприємство покладається обов`язок по створенню та самостійного працевлаштуванню осіб з інвалідністю. Зазначає, що відповідачем не дотримувались норми чинного законодавства, не виконано норматив, встановлений ст. 19 Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», тому відповідач не може бути звільненим від обов`язку по сплаті адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 Закону.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю за необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідач зареєстрований як юридична особа, що підтверджується детальною інформацією про юридичну особу (а.с. 9-10).
28.02.2019 року відповідачем до Сумського обласного відділення ФСЗІ був поданий звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ), згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично за рік становить 142 особи, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлена інвалідність - 5; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, встановлених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 6 (а.с. 7).
Таким чином, у відповідача в 2018 році було в наявності одне вакантне робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю.
За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції у розмірі 42496,48 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-XII від 21.03.1991 року щодо створення робочих місць для інвалідів та прийняття заходів для працевлаштування інвалідів. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовляв у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оміко», або які були направлені до відповідача для працевлаштування, відсутні.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року № 875-XII (далі по тексту - Закон України № 875-XII) встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 19 Закону України № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Так, чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту інвалідів шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для інвалідів належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування інвалідів.
Відповідно до п. 2 «Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Згідно ч. 3 ст. 18-1 Закону України № 875-XII, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на державну службу зайнятості.
Разом з тим, на підприємство хоч і не покладається обов`язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Згідно форми 10-ПІ «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2018 рік, що надавався відповідачем до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу позивача у 2018 році становила 142 осіб, з них середньооблікова кількість інвалідів - штатних працівників на підприємстві становить 02 особи, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" становить 03 особи, що відповідає вимогам законодавства. 
Наказом Державного комітету статистики № 316 від 31.05.2013 року затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН «Звітність. Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». 
На час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов`язку підприємств подавати форму статистичної звітності № 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю.
З матеріалів справи встановлено, що відповідачем в 2018 році була створена необхідна кількість робочих місць для інвалідів та проінформовано про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, шляхом подання звітів за формою 3-ПН за 2018 рік.
Крім того, на підтвердження наявності створених вільних робочих місць для осіб з інвалідністю у 2018 році представником відповідача було надано довідку про працевлаштованих інвалідів на підприємстві у 2018 році (а.с. 38), а також копію штатного розкладу (а.с. 49-53, 81-85), в якому на 2018 рік, відображено в колонці «Посада (спеціальність, професія), розряд, клас (категорія) кваліфікації» наявність такої штатної одиниці як «прибиральник службових приміщень», про вакансію яких, зокрема, у 2018 році, повідомляв відповідач Сумський районний центр зайнятості.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що протягом 2018 року Сумський районний центр зайнятості був проінформований про наявність вакансій для осіб з інвалідністю на ТОВ «ОМІКО» та мав можливість у 2018 році направляти відповідних осіб до відповідача для подальшого працевлаштування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.
Доказів, які б свідчили про те, що підприємством неправомірно або безпідставно відмовило у прийнятті на роботу, які були направлені центром зайнятості або безпосередньо звернулись до відповідача позивачем суду не надано.
Згідно ч. 1 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для пропущення господарського правопорушення.
Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням вищевикладеного адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані за порушення правил, встановлених законодавчими актами.
Колегією суддів встановлено, що відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-XII від 21.03.1991 року щодо створення робочих місць для інвалідів та прийняття заходів для працевлаштування інвалідів. 
Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовляв у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оміко», або які були направлені до відповідача для працевлаштування, позивачем не надано.
Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду у постановах від 06.03.2018 року у справі № 825/695/17, від 26.06.2018 року у справі № 806/1368/17.
Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визначе, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року по справі № 480/2908/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	В.В. Старостін	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Повний текст постанови складено  24.01.2020 року