Ухвала

Іменем України
14 лютого 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-4334 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року,
встановив:
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 1999 року за ч. 2 ст. 143 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;
2) вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2001 року за ч. 2 ст. 183-3 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців, постановою Бердичівського районного суду від 11 квітня 2002 року перекваліфіковано з ч. 2 ст. 183-3 КК України 1960 року на ст. 391 КК України та звільненого 26 вересня 2005 року по відбуттю строку покарання;
3) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2006 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5  років, звільненого умовно-достроково з невідбутим строком покарання 3 місяці 10 днів;
4) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
5) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2012 року за ч. 1 ст. 129 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого умовно-достроково з невідбутим строком покарання 11 місяців 16 днів;
6) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2016 року за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
7) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого по відбуттю строку покарання;
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. 
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 01 березня 2019 року близько 21 год, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, проник до приміщення господарської будівлі, яка розташована на території господарства по АДРЕСА_1 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 майно на суму 500 грн. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить переглянути в касаційному порядку вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
Обґрунтовуючи вимоги скарги засуджений вважає, що суд неправильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він не проникав до приміщення господарської будівлі, а викрав належне потерпілій майно на території господарства. Стверджує, що судом не доведено його винуватості у вчиненні крадіжки за кваліфікуючою ознакою «проникнення до іншого приміщення», а його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, посилається на суворість призначеного судом покарання та вважає, що судом не було враховано всіх обставин справи та даних про його особу.
Також, наводить доводи щодо порушення, на його думку, права на захист через те, що суд не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх процесуальних прав при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження запобіжного заходу стосовно нього.
Вважає, що апеляційний суд, у порушення ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг сторони захисту, та безпідставно залишив їх без задоволення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 
статті 94 цього Кодексу.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: пояснення самого ОСОБА_4 , який підтвердив, що навмисно проник на територію господарства потерпілої з наміром крадіжки, пояснення потерпілої ОСОБА_5 у судовому засіданні, пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , рапорт від 02 березня 2019 року, дані протоколу огляду місця події від 02 березня 2019 року, висновок експерта № 812/19 від 12 березня 2019 року та дані відеозапису і протоколу слідчого експерименту від 22 березня 2019 року. 
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та необхідність кваліфікувати його дії саме за кваліфікуючою ознакою злочину – «проникнення у інше приміщення».
Враховуючи, що умисел на заволодіння чужим майном у ОСОБА_4 виник заздалегідь, до того, як він потрапив на територію до господарства, що він не заперечував у судах першої та апеляційної інстанцій, при цьому, у своїх поясненнях зазначав, що навмисно зайшов до потерпілої на територію господарства через зачинену хвіртку, з метою пошуку їжі, колегія суддів касаційного суду вважає, що суди правильно дали оцінку діям засудженого ОСОБА_4 та кваліфікували їх за ч. 3 ст. 185 КК України. 
Відповідно до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке. Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.
Тому посилання засудженого про неправильне застосування кримінального закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій є безпідставними.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України.
Що стосується доводів засудженого щодо порушення, на його думку, права на захист через те, що суд не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх процесуальних прав при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження запобіжного заходу стосовно нього, які він вважає істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, то колегія суддів касаційного суду вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.
З аналізу положень кримінального процесуального закону про порядок застосування запобіжного заходу вбачається, що обрання, скасування або зміна запобіжних заходів може ініціюватись стороною обвинувачення або захисту, а також судом. Проте незалежно від наявності клопотання сторін суд у будь-якому разі зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку, який рахується з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Суд має винести вмотивовану ухвалу, якою скасовує або змінює обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. 
Тому, колегія суддів касаційного суду не вбачає наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження до ОСОБА_4 запобіжного заходу.
Доводи засудженого у касаційній скарзі про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість є необґрунтованими. 
Як убачається зі змісту вироку, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримано вимог статей 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі вчинив кримінальне правопорушення, що свідчить про небажання засудженого стати на шлях виправлення. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано те, що він на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2006 року перебуває на обліку в наркологічному диспансері з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, характеризується негативно, проживає з братом, до адміністративної відповідальності не притягувався. Судом враховано його стан здоров`я, обставини вчинення злочину, вартість викраденого майна та його значимість для потерпілої, її думку, яка цивільний позов не подавала, однак наполягала на суворій мірі покарання. Судом взято до відома досудову доповідь. 
Враховуючи ставлення засудженого до скоєного, який лише частково визнав свою вини у скоєному, суд обґрунтовано не визнав обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння засудженим розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав - рецидив злочинів 
У зв`язку з зазначеним, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк, який наближений до мінімального, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.
З призначеним ОСОБА_4 покаранням погоджується суд касаційної інстанції та вважає його необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого то його захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Постановлена за результатами розгляду апеляцій засудженого та його захисника ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                          ОСОБА_3