27.01.20
22-ц/812/75/20
Єдиний унікальний номер судової справи 473/4884/18
Номер провадження 22-ц/812/75/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України
27 січня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_2 -  ОСОБА_3  рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 21 жовтня 2019 року, під головуванням судді Старжинської О.Є. в приміщені цього ж суду о 14 год. 01 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
У зв`язку із погіршенням стосунків між сторонами наприкінці 2017 року, позивач був змушений залишити вказаний вище будинок та проживати у своєї матері, яка є особою похилого віку та мешкає в однокімнатній квартирі.
Натепер у будинку, що належить позивачу, проживають колишня дружина останнього - ОСОБА_2 , шлюб із якою було укладено 22 квітня 2014 року та розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року, та їх неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач не має можливості проживати у власному будинку, оскільки відповідач чинить перешкоди йому у користуванні належним йому будинком. Кожен раз, коли ОСОБА_1 намагався потрапити до свого будинку, відповідач не дозволяла йому це зробити, вчиняла сварки, та за допомогою свого сина від першого шлюбу проганяла його. При цьому кожен прихід позивача до свого будинку закінчувався викликом поліції. 
Відповідач має на праві власності інше житло, проте не погоджується добровільно виселитись зі спірного будинку.
Посилаючись на викладені обставини та положення ч.1 ст.116 ЖК УРСР, ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
В подальшому позивач подав до суду уточнену позовну заяву в якій змінив підстави позову та остаточно просив усунути перешкоди у здійснені права власності на житловий будинок шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 . При цьому позивач зазначав, що правові підстави користуватися відповідачем належним йому житловим будинком мають бути припинені, оскільки відповідачем через вкрай неприязні відносини, які супроводжуються постійними сварками, спричиненням тілесних ушкоджень, застосуванням іншого насилля, чиняться перешкоди йому в доступі до житлового будинку, оскільки відповідач проживаючи в ньому не надає доступу до приладів обліку води, електричної енергії, через що неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Також позивач стверджував, що відповідач зловживає своїм правом користування житлом створюючи умови за яких він не має можливості використовувати будинок для власного проживання і проживання дружини, з якою зареєстрував шлюб, створивши незручності для проживання у будинку та користування ним. Окрім того, без його згоди відповідач тимчасово вселила до спірного будинку свого повнолітнього сина ОСОБА_5 та розпочала ремонтні роботи (том 1 а.с.119-121).
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надала до міськрайонного суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Пояснювала, що відповідач разом зі спільним сином сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилась до спірного будинку з дозволу позивача та з його дозволу була зареєстрована у ньому. Жодного судового рішення про припинення її права користування житлом, чи визнання її такою, що втратила таке право з тих чи інших підстав, не має. Посилання на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачем спірним будинком не відповідає дійсності. Зазначала, що ОСОБА_1 створив нову сім`ю та вказаним позовом фактично намагається звільнити житлову площу. До того ж, позивач порушуючи питання про виселення ОСОБА_2 не ставить питання про виселення неповнолітнього сина ОСОБА_4 , хоча при виселенні матері ї йому доведеться виселитись, а отже будуть порушені права неповнолітньої дитини.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто перешкоди в здійсненні права користування ОСОБА_1 нерухомим майном - житловим будинком за АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Не погодившись із судовим рішенням, представник відповідача                  ОСОБА_2  - ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 , з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, набула право на проживання у спірному житловому будинку як член його сім`ї і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу положень ч.4 ст.156 ЖК УРСР. При цьому зазначено, що позивач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності обставин створення відповідачем перешкод в користуванні нерухомим майном, яке є власністю позивача, а підтверджують лише наявність неприязних стосунків між сторонами та не свідчать про поведінку відповідача, яка б могла бути підставою для її виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Рішення міськрайонного суду мотивоване тим, що відповідач із власником будинку у родинних відносинах не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із позивачем не пов`язаний, також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, тому наявні підстави для захисту порушеного права власності позивача.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, а його висновки щодо наявності підстав для виселення та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими, виходячи з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.
Спірні правовідносини щодо захисту права власності, в тому числі і на житло та виселення із житлового приміщення регулюються нормами ЦК України та нормами ЖК УРСР. 

Так, згідно з ч.5 ст.9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. 
Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Як зазначено у ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява №30856/03, п.41).
Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.  
Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Відповідно до роз`яснень, даних у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.
Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Норми ЦК України, на які посилається позивач стосуються загальних положень про право власності та регулюють захист права власності, відповідно до яких обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, статей 150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.
Так, позивач, посилаючись на встановлене вищенаведеними правовими нормами право захисту свого права власності на житло, обрав спосіб такого захисту, як усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з вказаної квартири.
З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що 22 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську реєстраційної служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис №71. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (том 1 а.с.8).
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року, яке набрало чинності 04 грудня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано (том 1 а.с.9).
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О., ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (том 1 а.с.5,6).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади міста Вознесенська виконавчого комітету Вознесенської міської ради, ОСОБА_2 з 21 грудня 2016 року зареєстрована за адресою: будинок АДРЕСА_1 (том 1 а.с.24).
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна (том 1 а.с.74-76,77-82). 

Згідно акту обстеження, складеного 03 квітня 2019 року, позивач ОСОБА_1 з липня 2018 року не проживає в належному йому житловому будинку (том 1 а.с.140). 
Відповідач ОСОБА_2 є власником 2/3 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (том 1 а.с.89,90,91).
Між сторонами склалися неприязні стосунки, постійно виникають сварки, у тому числі з приводу користування спірним майном, що підтверджується численними зверненням до поліції (том 1 а.с.10-12,43,55,56,142,143,145,173,177).
Вирішуючи справу по суті, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, у п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява №17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява  № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 , посилався на те, що відповідач створює йому, як власнику житлового приміщення, проблеми та перешкоди для реалізації права на спокійне співжиття.
Вирішуючи спір по суті, міськрайонний суд правильно встановив, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, систематично створюються конфліктні ситуації, регулярні сварки, що порушує правила співжиття і це робить неможливим для проживання сторін в одному будинку, але відповідач добровільно не бажає звільнити житло позивача. 
При цьому, міськрайонним судом правильно враховано, що відповідач не дотрималась охоронюваного законом права позивача на мирне володіння своїм майном, шляхом систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання виявилися безрезультатними.
З матеріалів справи також слідує, що у зв`язку з неприязними стосунками між власником житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають систематичні сварки та непорозуміння у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи та сусіди. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.
До того ж, на думку колегії суддів, встановлене судом систематичне порушення правил співжиття, матиме негативний вплив на спокій і спосіб життя власника спірного житла, та створюватиме непотрібну психологічну напругу.
Окрім того, вирішуючи справу по суті, судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що вона не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом. 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що виселення ОСОБА_2 призведе до порушення прав неповнолітньої дитини, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки жодних питань щодо місця проживання матері і дитини чи порядку їх спілкування суд першої інстанції у цій справі не вирішував.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками міськрайонного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано.
За таких обставин колегія суддів дійшов висновку, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 03 лютого 2020 року