Ухвала
19 лютого 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-798 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо нього,
встановив:
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 КПК України, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без руху, встановивши йому строк для усунення недоліків, з огляду на наступне. 
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування вимог особи, яка її подає, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Таке обґрунтування має узгоджуватися з положеннями ч. 1 ст. 438 КПК України, згідно з якими підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Отже, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК України, що є підставою для їх зміни чи скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи. Проте, цих положень кримінального процесуального закону засудженим у касаційній скарзі не дотримано.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений формально посилається на необхідність зміни оскаржуваних судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, однак в обґрунтування своїх вимог наводить доводи, які стосується лише застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України в частині зарахування йому строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
Враховуючи наведене, колегія суддів звертає увагу засудженого на те, що, зарахування на підставі ст. 72 КК України строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання стосується питання, пов`язаного із виконанням вироку, а тому може бути вирішено в порядку, яке визначено у розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК України (ст. 539 цього Кодексу).
Інших доводів, які б свідчили про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для необхідності зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень та перегляду кримінального провадження щодо  ОСОБА_4 у касаційному порядку, в скарзі засудженим не наведено.
У зв`язку із зазначеним, керуючись вимогами ч. 1 ст. 429 КПК України, суд касаційної інстанції вважає, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 слід залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків.
При повторному зверненні до суду касаційної інстанції засудженим має бути підтверджено, що не пропущено цей строк.
На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 1 ст. 429 КПК України, Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо нього, залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ним копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків.
У разі неусунення недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, в установлений строк, така скарга повертається особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                  ОСОБА_3