30.01.20
22-ц/812/226/20

Провадження № 22-ц/812/226/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                   Справа № 484/1874/19

Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О., 
суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,
із секретарем судового засідання – Лівшенко О.С.,  
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
Миколаївського обласного центру зайнятості
про  зобов`язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Маржиною Т.В. 13 листопада 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 19 листопада 2019 року,

у с т а н о в и в:

22 квітня 2019 року ОСОБА_1   звернувся з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості про зобов`язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначав, що у квітні 2019 року він дізнався про наявність вакантної посади водія у Миколаївському обласному центрі зайнятості (далі МОЦЗ). Маючи намір працевлаштуватись, він особисто написав заяву до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості про прийняття його на роботу. Заяву погодив з адміністрацією Первомайської міськрайонної філії центру зайнятості і надав її для передачі до МОЦЗ директору Первомайської міськрайонної філії Дудченку В.Л. Заява була отримана і зареєстрована відповідачем того ж дня, однак досі він не отримав відповіді на свою заяву. Вважає, що йому безпідставно відмовили у працевлаштуванні, внаслідок чого порушено його трудові права і він втратив заробіток.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати МОЦЗ прийняти його на роботу на посаду водія Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості та укласти з ним трудовий договір з дня подачі ним заяви про прийняття на роботу, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2019 року до дня фактичного розрахунку. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року позов частково задоволено. Зобов`язано МОЦЗ розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 17 квітня 2019 року про прийняття його на роботу на посаду водія легкового автомобілю до Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості та прийняти рішення щодо його працевлаштування або про відмову у прийнятті на роботу протягом семи робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не розглянув заявлені позовні вимоги, не дослідив належним чином надані позивачем докази на підтвердження тих обставин, що останнім були надані всі необхідні документи для працевлаштування, зокрема військовий квиток з відмітками про зняття з військового обліку, та безпідставно відмовив у задоволенні позову.
       У відзиві на апеляційну скаргу МОЦЗ, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що вирішити питання про працевлаштування позивача на час подання ним заяви про прийняття на роботи не виявилось можливим у зв`язку з ненаданням необхідних для цього документів, зокрема паспорту, довідки про реєстраційний номер облікової картки платників податків, медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом, посвідчення водія, військового квитка та трудової книжки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача були порушені, оскільки протягом розумного строку його заява про прийняття на роботу не була вирішена відповідачем, а тому вважав, що права позивача можуть бути поновлені шляхом покладення на відповідача обов`язку розглянути заяву про прийняття на роботу протягом 7 днів з дня набрання рішенням законної сили. 
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що його права порушенні через відмову відповідача укласти з ним трудовий договір .
Відповідно до  ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.  
Водночас, розглядаючи справу суд першої інстанції не дотримався принципу диспозитивності, та вирішив вимоги, які позивачем заявлені не були.
За такого рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву до МОЦЗ про прийняття його на роботу на посаду водія легкового автомобіля до Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, яка того ж дня передана директором філії ОСОБА_2 та отримана МОЦЗ, оскільки останній вирішує питання про прийняття на роботу.
Станом на 22 квітня 2019 року позивачем не було отримано відповіді, у зв`язку із чим директором філії ОСОБА_2 подано службову записку до МОЦЗ з проханням вирішити питання про прийняття рішення про працевлаштування ОСОБА_1 та додано копії документів, а саме: копії паспорта, посвідчення водія та посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. 
26 квітня 2019 року ОСОБА_1 письмово повідомлено, що прийняття на роботу здійснюється у загальноприйнятому порядку, після попереднього погодження кандидатури претендента на посаду з керівником МОЦЗ та запропоновано надати копії документів, які необхідні для вирішення питання його працевлаштування (паспорт, довідка про реєстраційний номер облікової картки платника податків, медичну довідку щодо придатності до керування транспортним засобом, посвідчення водія, військовий квиток, трудову книжку) ( а.с. 33).
Зазначений лист отриманий ОСОБА_1 27 квітня 2019 року ( а.с. 34)
Відповідно до положень ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Отже, вимоги відповідача надати певний перелік документів, не суперечать вимогам ст. 24 КЗпП України. 
В той же час, позивач не надавши МОЦЗ документів, необхідних для працевлаштування, 22 квітня 2019 року звернувся до суду.   За змістом вимог, ОСОБА_1 просив зобов`язати Миколаївський обласний центр зайнятості укласти з ним трудовий договір з  17 квітня 2019 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.  
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду судом справи відповідачем вживались заходи, щодо отримання від позивача документів, які необхідні для розгляду питання про його працевлаштування.
Позивачем лише 3 червня 2019 року було надано перелічені документи ( а.с. 43), на що відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 написати нову заяву. Проте позивач відмовився написати таку заяву.
Крім того, з копії наданого позивачем військового квитка не вбачалось відмітки про перебування його на військовому обліку, тому відповідач запропонував позивачу підтвердити або спростувати факт перебування його на військовому обліку, оскільки відповідно до ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військовозобов`язані перебувають на військовому обліку Збройних Сил України у запасі до 60 років, а позивач не досяг такого віку.
Така вимога Миколаївського обласного центру зайнятості пов`язана з тим, що відповідно до п. 37 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 921 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (далі - Порядок № 921) з метою ведення персонального обліку призовників і військовозобов`язаних на державні органи, підприємства, установи та організації покладається перевірка у громадян під час прийняття на роботу (навчання) наявності військово-облікових документів (у військовозобов`язаних - військових квитків або тимчасових посвідчень). Приймання на роботу (навчання) призовників і військовозобов`язаних здійснюється тільки після взяття їх на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах, а також у разі перебування на військовому обліку в СБУ та Службі зовнішньої розвідки
Оскільки при укладенні трудового договору чинним законодавством передбачено обов`язок громадянина подавати і інші документи, то зважаючи на те, що відповідно до ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовозобов`язані перебувають на військовому обліку Збройних Сил України у запасі до 60 років, роботодавець має право ставити питання про надання громадянином документів, які підтверджують його статус військовозобов`язаного.
Крім того, чинне законодавство передбачає подання громадянином саме оригіналів відповідних документів. Подання громадянином при працевлаштуванні на роботу на свій розсуд певних сторінок військового квитка для укладення трудового договору не є виконанням обов`язку надання документів щодо військового обліку.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що військовий квиток позивачем відповідачу надано не було.
Пред`явлення копії військового квитка суду 9 вересня 2019 року, не можна вважати належним виконанням ОСОБА_1 необхідних дій для працевлаштування, оскільки зазначений документ не був наданий безпосередньо МОЦЗ.
Посилання представника позивача на те, що вимога відповідача надати документ щодо перебування на військовому обліку є безпідставною, оскільки у військовому квитку наявний запис «знятий з військового обліку», не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідно до п. 4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, керівники та посадові особи органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, несуть відповідальність зокрема, за порушення законодавства про військовий обов`язок і військову службу, за прийняття на роботу призовників і військовозобов`язаних, які не перебувають на військовому обліку та неподання відомостей про призовників і військовозобов`язаних 
Враховуючи, що запис у військовому квитку зроблено 25 липня 1985 року, МОЦЗ правомірно запропонував позивачу підтвердити або спростувати факт перебування на військовому обліку.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не вчинив дій, необхідних для укладення трудового договору, а саме  не подав належних та допустимих доказів на підтвердження вимог щодо подання всіх необхідних документів, яких обґрунтовано просив надати відповідач, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку укласти з позивачем трудовий договір з 17 квітня 2019 року. 
Зазначене не тягне за собою і наслідків у вигляді сплати підприємством (установою) позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України.
За таких обставин, враховуючи, що МОЦЗ не відмовляв ОСОБА_1 у працевлаштуванні, а останній не надав всіх необхідних документів для працевлаштування, відсутні підстави вважати, що відповідач порушив ст. 22 КЗпП України, а тому у задоволенні позову слід відмовити. 
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення .
У задоволенні позову ОСОБА_1  до Миколаївського обласного центру зайнятості про  зобов`язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                 Н.О. Шаманська
Судді: О.О. Данилова
В.В. Коломієць        

Повний текст постанови складено 3 лютого 2020 року.