Справа № 463/3024/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/2742/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:5

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Жукровська Х.І.
                       з участю представника апелянта прокурора Панькевича Р.В., представника позивача ОСОБА_1 , третьої особи - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року, постановлене в складі головуючої судді Шеремети Г.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, третіх осіб: Львівське комунальне підприємство «Господар», ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а:

       у червні 2016 року позивач звернулася в суд з позовом, який в подальшому заявою від 11.05.2017 року уточнила та остаточно просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на підвал під літ. 6-I площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
       Позов мотивувала тим, що разом із донькою ОСОБА_2 , третьою особою по справі, є співвласником квартири АДРЕСА_2 . 18.12.1986 року між нею та фондом комунального майна м. Львова було укладено договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 під художню майстерню на строк до 18.12.1993 року, який в подальшому був пролонгований на невизначений строк у відповідності до договору оренди нежитлових приміщень № 2151 від 07.09.1993 року. Листом №1948 від 25.04.1997 року Фонду державного майна позивачу було запропоновано викупити орендовані нею нежитлові приміщення, однак у зв`язку із скрутним матеріальним становищем приміщення не змогла викупити і продовжила ними користуватися, як орендар. Повідомленням Управління комунального майна м. Львова від 24.11.1997 року № 1203-2202 повідомлено позивача про анулювання за згодою сторін договірних відносин, що виникли з договору оренди № 2151 від 07.09.1993 року. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 26.08.1997 року за № 866 надано позивачу ОСОБА_3 в користування нежитлове приміщення під літ.6-І площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 під господарські потреби сім`ї позивача, яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_4 . З врахуванням того, що позивач починаючи з 1997 року і по даний час, а це близько 22 роки, безперервно користується підвалом під літ. 6-I площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 для господарських потреб, проводить ремонтні та відновлювальні ремонти за власний кошт, а інші мешканці будинку не претендують на вказане приміщення, вважає, що набула право власності на спірний підвал за набувальною власністю. Просила позов задовольнити.
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року позов задоволено.
       Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на підвал під літ. 6-I площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
       Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив заступник прокурора Львівської області в особі Львівської міської ради. 
       В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, ухвалене з порушенням норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права. 
       В обґрунтування вимог покликається на те, що ухвалюючи рішення, суд застосував до спірних правовідносин положення ст. 344 ЦК України та дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 добросовісно, відкрито та безперервно володіє приміщенням підвалу, внаслідок чого набула право власності на вказане приміщення за набувальною давністю. Однак, при цьому судом першої інстанції не враховано, що спірне майно належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова, а позивач ОСОБА_3 таким лише користується, що підтверджується листом Львівського міського центру приватизації державного житлового фонду від 27.03.2017 року на ім`я ОСОБА_3 , який знаходиться в матеріалах справи. Тому застосування ст. 344 ЦК України є помилковим. 
       Ухвалюючи рішення, суд не врахував правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц та інших у справах з аналогічних правовідносин. 
       Зазначає також, що право на звернення прокурора до суду в інтересах держави узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Водночас, як вказав Верховний Суд в п. 5.6 постанови від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18, з положень ст. 131-1 Конституції України, ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч.ч. 1, 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. Саме бездіяльність Львівської міської ради, як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, зі зверненням до суду з апеляційною скаргою свідчить про нездійснення цим органом захисту інтересів територіальної громади, що має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень та підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з апеляційною скаргою. 
       Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 адвокат Ільків Г.М. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування такого немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 разом із донькою ОСОБА_2 , третьою особою по справі, є співвласником квартири АДРЕСА_2 , що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № 11428 від 31.12.1993 року (а.с.8).
18.12.1986 року між ОСОБА_3 та Фондом комунального майна м. Львова було укладено договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 під художню майстерню на строк до 18.12.1993 року, який в подальшому перейшов на невизначений строк у відповідності до договору оренди нежитлових приміщень № 2151 від 07.09.1993 року (а.с.12-13).
Листом № 1948 від 25.04.1997 року Фонду державного майна позивачу ОСОБА_3 було запропоновано приватизувати шляхом викупу орендовані нею нежитлові приміщення (а.с.14), однак, як пояснила представник позивача, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем позивач ОСОБА_3 приміщення не змогла викупити і продовжила ними користуватися, як орендар.
Повідомленням Управління комунального майна м. Львова від 24.11.1997 року № 1203-2202 (а.с. 17) повідомлено позивача ОСОБА_3 про анулювання за згодою сторін договірних відносин, що виникли з договору оренди № 2151 від 07.09.1993 року.
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 26.08.1997 року за №866 надано позивачу ОСОБА_3 в користування на підставі її заяви нежитлове приміщення під літ. 6-І площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_5 / під господарські потреби сім`ї ОСОБА_3 , яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_4 (а.с.16).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) викладено такий правовий висновок: «Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».
Встановивши, що позивач володіє нерухомим майном, право власності на яке він просить визнати за ними за набувальною давністю, на підставі юридичного титулу, а саме розпорядження Личаківської районної адміністрації від 26.08.1997 року № 866, що унеможливлює застосування набувальної давності, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про задоволення позову.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні   вимоги задоволенню не підлягають, то   понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на позивача ОСОБА_3 .
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області в особі Львівської міської ради - задовольнити.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року – скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Львівської міської ради, третіх осіб: Львівське комунальне підприємство «Господар», ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на підвал під літ. 6-I площею 20 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь Прокуратури Львівської області судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826 грн. 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.