Постанова
іменем України

04 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 369/15326/18
провадження № 51-3663км19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
потерпілої та
законного представника потерпілої 
ОСОБА_7                                             ОСОБА_8 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110000000547, за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Іванопіль Чуднівського району Житомирської області, місце проживання якого зареєстроване у тому АДРЕСА_1 , жителя                          АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого                     2019 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання                        з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він                             22 вересня 2018 року приблизно о 13 годині, керуючи автомобілем марки                           «Mercedes-Benz Vito 112 CDI» (державний номер НОМЕР_1 ) у стані алкогольного сп`яніння та не маючи при собі посвідчення водія, проїжджаючи 1 км                          + 600 м автодороги сполученням с. Ясногородка – с. Неграші, рухаючись у напрямку с. Неграші Києво-Святошинського району Київської області, проявив недбалість, не був уважний до дорожньої обстановки, не переконавшись у безпечності свого маневру на заокругленні дороги праворуч, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де його автомобіль зіткнувся з автомобілем марки                          «Chrysler PT Cruiser» (державний номер НОМЕР_2 ) під керуванням водія                         ОСОБА_8 , яка рухалась у межах своєї смуги руху в напрямку с. Ясногородка.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля «Chrysler PT Cruiser» ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота, розриву селезінки з наявністю гемоперитоніума, скалкового перелому лівої ключиці, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 29 жовтня 2018 року № 182/Е належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
У цій дорожній обстановці ОСОБА_9 порушив вимоги п. 1.2 (в Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів); пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі,);                    п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та пп. 1.1 розділу 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Порушення водієм ОСОБА_9 зазначених вище норм перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення малолітній потерпілій ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд 16 травня 2019 року вирок суду першої інстанції скасував в частині призначення покарання та постановив новий, яким ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк  3 роки.
Постановлено строк відбування покарання  ОСОБА_9 обчислювати з моменту його затримання у порядку виконання вироку суду. У решті вирок місцевого суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також короткий зміст поданих заперечень 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 вимагає змінити вирок апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_9 і вважати його засудженим                            за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити підзахисного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Вважає, що апеляційний суд ухвалив необґрунтований вирок і, не застосувавши щодо засудженого положень ст. 75 КК, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення занадто суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу його підзахисного, який хоч раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 290 КК, проте об`єктивна сторона цього злочину не пов`язана із безпекою дорожнього руху, керуванням транспортним засобом, порушенням правил дорожнього руху та заподіянням шкоди. Посилається на неврахування судом апеляційної інстанції обставин, що пом`якшують покарання засудженого, а саме щирого каяття, повного відшкодування завданої шкоди, сприяння слідству та відсутності претензій до засудженого з боку потерпілих, а також другорядної ролі кари як мети покарання. Разом з тим вказує, що єдиною обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, наголошує, що за порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_9 було притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, на думку сторони захисту, висновки суду першої інстанції не були спростовані судом апеляційної інстанції та судовий розгляд у суді апеляційної інстанції проведено із істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а, відповідно, у зв`язку з цим та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність вирок суду апеляційної інстанції має бути скасований.     
У запереченнях законний представник потерпілої ОСОБА_7 – ОСОБА_8 та законний представник потерпілої ОСОБА_10 – ОСОБА_11 , посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги захисника, просять залишити її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав вимоги касаційної скарги.  
Законний представник потерпілої ОСОБА_7 – ОСОБА_8 висловила міркування про законність вироку апеляційного суду, однак не заперечувала проти застосування до засудженого звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком при умові призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк.
Прокурор ОСОБА_5 виклав доводи про необхідність залишення вироку суду апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги – без задоволення.
Іншим учасникам судового провадженнябуло належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження,  перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Відповідно до вимог ст. 433  Кримінального процесуального кодексу України                             (далі – КПК) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
Правильність установлення фактичних обставин справи, доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
Що стосується доводів у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони є необґрунтованими.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог дотримався, що підтверджено таким. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор, не погодившись із вироком районного суду, подав на нього апеляційну скаргу, в якій стверджував про неправильне застосування ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. У зв`язку з цим прокурор просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення в частині покарання і постановити свій вирок, яким обрати засудженому покарання, що належить відбувати реально.
Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи сторони обвинувачення, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства і визнав рішення місцевого суду про застосування ст. 75 КК неправильним, а призначене  ОСОБА_9 покарання - м`яким.
Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд  зазначив, що у порушення  вимог                            ст. 65 КК суд першої інстанції не врахував конкретних обставин провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_9 одночасно порушив декілька пунктів Правил дорожнього руху, унаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів, яке призвело до спричинення пасажиру тяжких тілесних ушкоджень, не надав належної оцінки способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу особи винного – як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, наслідкам вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення у виді заподіяння малолітній потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, характеру та мотиву допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставленню до цих порушень та поведінці після вчинення злочину.
Також суд зважив на те, що обвинувачений раніше судимий та вчинив новий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, який має підвищену суспільну небезпеку та створює загрозу життю і здоров`ю населення.
З огляду на ці обставини в їх поєднанні апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання суперечить загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети. 
Усупереч доводам у скарзі апеляційний суд не залишив поза увагою також інших даних про особу ОСОБА_9 , зазначивши, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого, які врахував суд, призначаючи покарання, у цьому конкретному випадку не є такими, які би свідчили про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим, відшкодування шкоди, про що зазначає захисник, само по собі не може бути підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання.
З урахуванням наведеного, призначене ОСОБА_9 покарання за розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання та попередження вчинення нових злочинів. Правових підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим через суворість у зв`язку з неналежним врахуванням судом апеляційної інстанції всіх обставин кримінального провадження, про що йдеться в поданій касаційній скарзі, немає.
У цій справі суд апеляційної інстанції, дослідивши всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу, правильно оцінив їх і призначив                       ОСОБА_9 основне покарання за розміром, наближеним до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду і доводили необхідність пом`якшення призначеного засудженому покарання й застосування до нього ст. 75 КК, в касаційній скарзі не міститься.
Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що санкція                                    ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати до особи таке покарання. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і є правом суду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 основне покарання і вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини вчиненого ним діяння – грубе порушення Правил дорожнього руху України, внаслідок якого малолітня потерпіла отримала тяжке тілесне ушкодження, прийшов до переконання про доцільність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК, з призначенням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 
Суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому, крім основного покарання, ще й додаткового, розмір якого визначив у межах санкції статті, за якою засуджено ОСОБА_9 .
Щодо доводів захисника про те, що за допущені порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_9 було притягнено до адміністративної відповідальності суд касаційної інстанції зазначає таке. 
Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. А тому притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, поряд із іншим видом юридичної відповідальності - кримінальною, передбаченою санкцією ч. 2  ст. 286 КК, не суперечить вищевказаній нормі Конституції України. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3