ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 р.	Справа № 636/3599/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Джесюка Руслана Олександровича на рішення Чугуївського міського суду Харківської області (головуючий І інстанції Ковригін О.С., м. Чугуїв) від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19
за позовом ОСОБА_1 
до Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Джесюка Руслана Олександровича, Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції
про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ № 1457856 від 26.08.2019 року, винесену відносно нього за ч. 5 ст. 122 КУпАП та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ч. 5 ст. 122 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, так як він не порушував правил дорожнього руху України, оскільки зупинка мала місце, однак була вимушеною через стан учасника дорожнього руху – малолітнього пасажира його автомобіля марки ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та виконання ним у зв`язку з відповідними обставинами вимог п. 1.5. ПДР України, додаткових обставин у вигляді блокування його транспортного засобу іншим транспортним засобом через дії працівника поліції. У зв`язку із блокуванням його транспортного засобу іншим транспортним засобом позивач включив аварійну сигналізацію.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 позовні вимоги задоволено частково: скасовано постанову серії ЕАВ № 1457856 від 26.08.2019 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрито. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесені витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач, Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Джесюк Р.О. (далі – Інспектор), не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та стягнення витрат на правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
За правилами ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Позивач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи телефонограмою від 17.01.2020 р.
Відповідачі повідомлялися на електронні адреси, які містяться в матеріалах справи.
Також, на електронну адресу, що міститься в матеріалах справи, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся представник позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України      суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Інспектором 26.08.2019 р. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ № 1457856, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1020 грн., за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП.
Не погодившись з винесеною інспектором постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відсутність відеозапису та інших доказів не дає суду можливості встановити дотримання відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, встановленої КУпАП та Інструкцією № 1395, що передує винесенню постанови у справі про адміністративне правопорушення. Також в рішенні зазначено, що підстави та розмір витрат на правову допомогу суд вважає доведеними позивачем в повному обсязі.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Що стосується рішення суду першої інстанції в частині скасування постанови серії ЕАВ № 1457856 від 26.08.2019 року, колегія суддів зазначає наступне.
Зі змісту спірної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 , 26.08.2019 року здійснив зупинку на місці позначеному дорожньою розміткою 1.30 «Місця для інвалідів», розташованого за адресою: м. Харків, проспект Московський, 274В, при цьому не мав при собі відповідного посвідчення, чим порушив п. 8.5.1. ПДР України – порушення вимог горизонтальної дорожньої розмітки, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КУпАП, тобто - зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".
Положеннями ст. 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
У відповідності до ст.ст. 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити
Згідно із ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до вказаного Закону встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями) (далі - ПДР).
Відповідно до п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
При цьому, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9 ПДР).
Так, згідно із п.1.10 ПДР водій – це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. 
Транспортний засіб – це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
В свою чергу, зупинка – це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).
Особливості правового регулювання зупинки і стоянки транспортних засобів визначено положеннями пункту 15 ПДР.
Так, відповідно до п. 15.1 ПДР зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.
Відповідно до п. 8.1, 8.2, 8.2-1 та п. 8.4 ПДР регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Позивача притягнуто до відповідальності за здійснення зупинки на місці позначеному розміткою 1.30 “Місця для інвалідів”, що є порушенням п. 8.5.1 ПДР (порушення вимог горизонтальної розмітки).
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КУпАП зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому, у примітці ст. 122 КУпАП визначено, що суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент його вчинення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмежень швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки і стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, - юридична або фізична особа, за якою зареєстровано транспортний засіб.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.
В підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем не наданий запис з нагрудної камери чи патрульного автомобіля, або фото, на якому зафіксовано факт зупинки транспортного засобу, яким керував позивача із порушенням вимог горизонтальної розмітки 1.30.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 р. у справі № 338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.
Відповідач, не надав до суду належні і допустимі докази на підтвердження факту вчинення позивачем проступку. Тобто, доказ на підставі якого прийнята постанова, який підтверджує скоєння позивачем правопорушення є відсутнім.
Доказів вчинення правопорушення (обґрунтовані пояснення, пояснення свідків тощо) відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, тобто в матеріалах справи відсутні дані, які б беззаперечно свідчили про те, що позивач вчинив порушення за яке передбачена відповідальність згідно ст. 122 КУпАП. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 26.04.2018 р. у справі № 338/855/17.
Що стосується посилання апелянта на те, що відеозапис, на який було зафіксовано порушення позивачем ПДР та процедуру розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності не має можливості, у зв`язку з його видаленням із сервера УПП, колегія суддів зазначає наступне.
Зміст постанови про адміністративну відповідальність має відповідати вимогам, передбаченим статтями 280, 283 КУпАП.
У ній зокрема необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Разом з тим, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, не містить взагалі інформацію про будь-яку фіксацію правопорушення.
Така правова оцінка наявних у справі доказів винуватості позивача у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення узгоджується із сталою практикою Верховного Суду в аналогічних спорах, викладеною, зокрема у постанові від 24.01.2019р. у справі № 428/2769/17, від 30.05.2018 р. у справі № 337/3389/16-а та від 15.11.2018 року у справі № 524/7184/16-а, які в розумінні вимог ч. 1 , ч. 2 та ч. 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” повинні враховуватися судом при застосуванні таких норм права.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 та ч. 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тобто, матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для її скасування.
Відповідно до ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і може прийняти рішення про скасування постанови і закриття провадження у справі.
Враховуючи вище встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова серії ЕАВ № 1457856 від 26.08.2019 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
У зв`язку з цим, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.
Враховуючи те, що рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 в частині задоволення позовних вимог про скасування постанови серії ЕАВ № 1457856 від 26.08.2019 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП та провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
Що стосується рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
У своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 26.08.2019 року (а.с. 16, 17), додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 26.08.2019 року (а.с. 18), акт № 1 приймання передачі послуг від 28.08.2019 року (а.с. 21) та квитанцію № 382446 від 28.08.2019 року на суму 2000 грн. (а.с. 22), акт №2 приймання передачі послуг від 14.11.2019 року (а.с. 53), квитанцію № 382425 на суму 1000 грн. (а.с. 54).
На підставі цього, суд зазначив, що позиція інспектора щодо безпідставності розміру витрат на правову допомогу є необґрунтованою та недоведеною. Крім того, суд вказав, що інспектор не є особою, до якої звернені вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу. Такі вимоги звернені до другого відповідача, і такі вимоги в свою чергу не порушують прав та обов`язків інспектора.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції надано копію ордеру на надання правничої допомоги на підставі договору про надання безоплатної правової допомоги № 1640-Р/19 від 22.08.2019 р. та орієнтовний розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 1, 5 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Як вказувалося вище, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції надано: договір про надання правової допомоги від 26.08.2019 року (а.с. 16, 17), додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 26.08.2019 року (а.с. 18), акт № 1 приймання передачі послуг від 28.08.2019 року (а.с. 21) та квитанцію № 382446 від 28.08.2019 року на суму 2000 грн. (а.с. 22), акт №2 приймання передачі послуг від 14.11.2019 року (а.с. 53), квитанцію № 382425 на суму 1000 грн. (а.с. 54).
Разом з тим, надані позивачем документи на підтвердження факту понесення ним витрат на правничу допомогу, не є завіреними належним чином, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Таким чином, надані позивачем, в якості доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, документів, не є належним доказом у справі.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надані незавірені копії квитанцій № 382446 від 28.08.2019 року на суму 2000 грн. (а.с. 22) та № 382425 на суму 1000 грн. (а.с. 54), які надавалися позивачу адвокатом Биченком А.О. З вказаних квитанцій вбачається, що їх форма (ПО-Д2) затверджена наказом Укрсоюзсервіс № 8 від 29.09.1995 р. Цим наказом затверджено форми документів суворої звітності (у тому числі ПО-Д2) та Інструкцію по використанню форм документів суворої звітності, що застосовуються для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги.
Відповідно до п. 1.3 цієї Інструкції, форми документів суворої звітності є обов`язковими для застосування незалежно від місця оформлення замовлення усіма господарюючими суб`єктами - підприємствами, організаціями всіх форм власності, підприємцями-громадянами, що надають побутові послуги населенню на території України.
Суд зазначає, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регулюються Законом України від 05.07.2012 р. № 5076 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076), ст. 1 якого визначено що, адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Адвокатською діяльністю визнається незалежна професійна діяльність адвоката зі здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. До інших видів правової допомоги відносяться види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пп. 6 п.1 ст. 1 Закону № 5076).
Відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльності серії ЧК № 000917 від 02.05.2018 р. Биченко А.О ОСОБА_2 має право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до профайлу адвоката у Єдиному реєстрі адвокатів, Биченко А.О. здійснює індивідуальну адвокатську діяльність. В той же час, згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 з 14.11.2017 р. зареєстрований як фізична особа-підприємець та є платником єдиного внеску, перебуває на спрощеній системі оподаткування.
Відповідно до пп. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Згідно з пп. 291.4 ст. 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, перша група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню і обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 300000 гривень; друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.
Положеннями пп. 291.7 ст. 291 ПК України визначено перелік видів послуг, які для цілей цієї глави розуміються під побутовими послугами населенню, які надаються, зокрема, першою та другою групами платників єдиного податку і до переліку видів цих послуг не відноситься надання правничої допомоги (послуг адвоката), а тому надана позивачем копії квитанцій (форма ПО-Д2) не є доказом оплати послуг за надання правничої допомоги.
На підставі вищенаведених обставин суд зазначає, що позивачем не доведено факту понесення ним витрат на правничу допомогу, оскільки вказані квитанції  не засвідчують ні по формі ні по змісту сплати ним коштів за правничу допомогу, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу.
У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку, що рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 підлягає скасуванню в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у стягненні з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Джесюка Руслана Олександровича на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 – задовольнити частково.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 скасувати в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове рішення, яким у стягненні з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь ОСОБА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14.11.2019 року по справі № 636/3599/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  23.01.2020 року