Ухвала
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 2-2403/2007
провадження № 61-1323ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  
Коротенка Є. В., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в справі за скаргою  ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , на дії та бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області).
Скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2007 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 лютого 2007 року і до досягнення нею повноліття.
28 липня 2008 року постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ відкрито виконавче провадження № 8393084 за виконавчим листом № 2-2403, виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва 18 квітня 2007 року, на підставі вищевказаного рішення суду.
За наявною у скаржника інформацією, його колишня дружина  ОСОБА_3 не подавала жодної заяви на примусове стягнення з нього аліментів, тому у державного виконавця не було підстав для відкриття виконавчого провадження.
У зв`язку із цим, 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направив начальнику Центрального ВДВС скаргу, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 липня 2008 року, визнати незаконною та скасувати нараховану заборгованість по виконавчому провадженню № 8393084, визнати незаконним внесення його у Єдиний державний реєстр боржників, видаливши інформацію щодо нього з цього реєстру, а також провести службове розслідування щодо факту незаконного відкриття виконавчого провадження старшим державним виконавцем.
Листом начальника Центрального ВДВС Сюсюрі В. М. відмовлено у розгляді його заяви по суті.
Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконною бездіяльність начальника Центрального ВДВС; визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 8393084, а також інші постанови, які могли бути винесені у межах цього провадження; визнати незаконною та зобов`язати начальника Центрального ВДВС скасувати нараховану заборгованість за виконавчим провадженням 
№ 8393084; визнати незаконним внесення прізвища ОСОБА_1 у Єдиний реєстр боржників та зобов`язати начальника Центрального ВДВС видалити інформацію щодо нього як боржника з цього реєстру по виконавчому провадженню № 8393084; зобов`язати відповідні органи провести службове розслідування по факту підробки документів, зловживання владою та службовим становищем державним виконавцем Центрального ВДВС 
ОСОБА_10 та начальником Центрального ВДВС ОСОБА_11
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 
2018 року відмовлено в прийнятті скарги ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання незаконними дій та бездіяльності начальника відділу, визнання незаконною та скасування нарахованої заборгованості по виконавчому провадженню, а також покладення обов`язку провести службове розслідування по даним фактам.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 
2019 року скарга ОСОБА_1 в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та внесення даних щодо нього як боржника до реєстру боржників прийнята до розгляду. Залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_10
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 
2019 року у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано. Передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 
2019 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким  відмовлено у задоволенні скарги  ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця і начальника Центрального ВДВС міста Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області щодо постанови про відкриття виконавчого провадження та внесення відомостей до реєстру боржників, поданої в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.
16 січня 2020 року  ОСОБА_1  звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_7 та визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 8393084, на підставі виконавчого листа № 2-2403 від 18 квітня 2007 року, що видав Ленінський районний суд міста Миколаєва, а також визнати незаконним внесення відомостей про ОСОБА_7 як боржника до єдиного реєстру боржників та зобов`язати начальника Центрального ВДВС видалити з Єдиного реєстру відомості про нього.
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - сплатити судовий збір.
У лютому 2020 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від 
ОСОБА_1 надійшла квитанція про сплату судового збору, тобто ці недоліки було усунуто.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом не надано оцінку посиланням скаржника, зазначеним в апеляційній скарзі, про те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення виконавчого документа стягувачу. Згідно супровідного листа, оригінал виконавчого документа було направлено начальнику Ленінського ВДВС, а копія - стягувачу, отже стягувач не отримувала виконавчого листа.  У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_8 підтверджує той факт, що вона не подавала жодної заяви про відкриття виконавчого провадження до органів державної виконавчої служби на підставі виконавчого листа 
від 18 квітня 2007 року № 2-2403, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва, про стягнення аліментів з ОСОБА_7   і не має претензій до нього.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» як на окрему підставу відкриття виконавчого провадження є помилковими, оскільки нормами даної статті (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) врегульовано тільки місце виконання рішення. Безумовною підставою для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача або його представника про примусове виконання рішення, що передбачено нормами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а за відсутності такої заяви державний виконавець зобов`язаний був відмовити у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована також тим, що апеляційний суд, посилаючись на пункт 3.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція), яким визначено місце виконання рішення, не врахував, що форма акта не відповідає вимогам законодавства, оскільки в  акті відсутній підпис боржника, не дотримано вимоги щодо повідомлення боржника шляхом направлення копії супровідного листа на його адресу, відсутні відомості направлення повідомлення до Ленінського районного суду міста Миколаєва, як до органу, який видав виконавчий документ.
ОСОБА_1 посилається на пункти 1.1, 1.2 2.4, 2.5, 4.1, 4.2 Порядку передачі матеріалів виконавчого провадження з одного органу державної виконавчої служби  до іншого або виконавчої групи, від одного державного виконавця до іншого, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17 травня 2004 року № 38/5 (далі - Порядок), якими передбачено, що матеріали виконавчого провадження передаються сформованими у хронологічному порядку за датами надходження документів, прошиті та пронумеровані, з описом документів, про що складається акт приймання-передавання у двох примірниках. Оскільки в акті приймання-передавання матеріалів виконавчого провадження, який долучено до матеріалів справи, відсутні відомості про наявність та передачу з Ленінського ВДВС до Центрального ВДВС заяви стягувача або її представника, тому відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частини першої  статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з липня 2008 року на примусовому виконанні у Центральному ВДВС знаходиться виконавчий лист, виданий судом 18 квітня 2007 року на виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва 
від 05 квітня 2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів.
Вказане виконавче провадження відкрито державним виконавцем 28 липня 2008 року за направленим до Центрального ВДВС виконавчим документом.
ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, посилаючись на відсутність права державного виконавця приймати на виконання виданий судом виконавчий лист про стягнення аліментів за відсутністю заяви стягувача.
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» 
(в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документу: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) в інших передбачених законом випадках.
Положеннями статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» 
(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) та пунктами 3.1, 3.2 Інструкції (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), передбачається, якщо в процесі виконавчого провадження державному виконавцеві стало відомо, що змінилося місце проживання чи місцезнаходження боржника, місце його роботи або з`ясувалося, що на території, на яку поширюються функції органу державної виконавчої служби, майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє, однак належне боржнику майно перебуває на території іншого органу державної виконавчої служби, то державний виконавець негайно складає про це відповідний акт.
У цьому разі виконавчий документ разом з копією акта не пізніше наступного дня державний виконавець зобов`язаний надіслати до органу державної виконавчої служби за новим місцем проживання боржника, місцем його роботи чи за місцезнаходженням майна боржника, про що одночасно в копії супровідного листа, повідомляє стягувача.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що з матеріалів виконавчого провадження Центрального ВДВС і відповіді Інгульського (Ленінського) ВДВС вбачається, що старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження 28 липня 2008 року на підставі виконавчого листа, що виданий на виконання судового рішення про стягнення аліментів та копії акта Ленінського ВДВС про надіслання виконавчого документу у відповідності до вимог пункту 3.2 Інструкції. Законодавством, яке регулює правовідносини щодо примусового виконання судових рішень, повторне надання заяви стягувачем при направленні виконавчого документу до іншого органу виконавчої служби не вимагається. У цьому випадку передбачене відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу та акта іншого органу виконавчої служби у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови).
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_7 в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що поданий виконавчий документ відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця щодо винесення 
28 липня 2008 року постанови про відкриття виконавчого провадження за виданим судом виконавчим документом є правомірними.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» 
(в редакції, чинній на час звернення зі скаргою) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_7 щодо визнання незаконним внесення відомостей про ОСОБА_7 як боржника до єдиного реєстру боржників та виключення даних про боржника з відповідного реєстру, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 надав до виконавчої служби копії розписок, квитанцій та чеків, на підставі яких він добровільно перераховував аліменти на користь стягувача. Усі заявлені боржником суми враховані державним виконавцем у розрахунок заборгованості по аліментам, яка ним була розрахована раніше, і станом на 01 жовтня 2016 року заборгованість, що залишилася, складала суму в розмірі 46 538,00 грн, що перевищує заборгованість за три місяця періодичних платежів, та спростовує доводи ОСОБА_7 щодо безпідставності внесення його даних до відповідного реєстру, яке передбачено статтею 9 Закону України «Про виконавче провадження».
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши, що дії та рішення державного виконавця вчинені відповідно до вимог закону, в межах повноважень і права заявника порушені не були, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
У випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (пункт 2 частина четверта статті 394 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Зі змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду не вбачається порушення судом норм Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України, а також значення наслідків розгляду поданої касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики.
Керуючись статтями 260, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і
п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1  на постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в справі за скаргою  ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , на дії та бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          В. П. Курило
  
А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко