Ухвала
 
02 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/32334/18
провадження № 61-2900ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
розглянувши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про розірвання договорів та стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив розірвати укладений між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 )  договір б/н від 27 листопада           2017 року та додатковий договір б/н від 12 грудня 2017 року, стягнути з ФОП ОСОБА_1 сплачені за товар у якості авансу грошові кошти в розмірі                  48 000 грн та згідно з п. 2.4 договору пеню в розмірі 0,1 % від вартості товару в день (76,25 *196) - 14 945 грн.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 27 листопада 2017 року між ним (замовником) та відповідачем (виконавцем) було укладено договір поставки (виконання робіт) б/н та додатковий договір б/н від 12 грудня 2017 року, за умовами якого відповідач мав виготовити, поставити за його завданням, та виконати монтаж меблів у ванній кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 3.2 договору відповідач повинен був виготовити, поставити і виконати монтаж меблів на протязі 70 календарних днів з моменту отримання передоплати. Відповідно до договору б/н від 27 листопада 2017 року аванс був отриманий відповідачем у розмірі 40 000 грн, а за додатковим договором б/н від 12 грудня           2017 року в розмірі 8 000 грн. На виконання додаткового договору відповідачем було виконано виробництво двох дзеркал, але якість цих дзеркал не відповідала умовам договору, а саме, був відсутній підігрів та світильник на дзеркалі (світильник надавався позивачем). Про вказані істотні недоліки відповідач був повідомлений, проте, недоліки не усунуті. Меблі за договором б/н від 12 грудня 2017 року взагалі не виготовлені. Пунктом 8.2 договору передбачено, що договір може бути розірваний у випадку, якщо виконавцем порушені строки поставки, встановлені п. 3.2 цього договору більш ніж на 30 днів. Пунктом 2.4 договору визначено, що за порушення строків поставки товару з вини виконавця передбачена пеня у розмірі 0,1 % від вартості товару в день. Договори укладені на загальну суму 76 250 грн. На момент складання позову виконання договору з вини відповідача прострочено на 196 днів. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Шевченківський районний суд м. Києва заочним рішенням від 24 квітня 2019 року позов задовольнив частково. Розірвав укладені між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 27 листопада 2017 року та 12 грудня 2017 року договір поставки товару та додатковий договір поставки товару. Стягнув з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму авансу в розмірі 48 000 грн; неустойку в розмірі 14 780 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовив. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 24 грудня 2019 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року в частині задоволення позову про стягнення неустойки скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
 
10 лютого 2020 року ФОП ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва                   від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня    2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предмет спору, підстави позову, встановлені судами правовідносини та застосовані до них правові норми свідчать про те, що ця справа відноситься до справ про захист прав споживачів.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі серед інших вимог є стягнення коштів у розмірі           62 945 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Отже, справа № 761/32334/18 є малозначною в силу вимог пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. Не містить таких посилань і касаційна скарга та додані до неї матеріали.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня          2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про розірвання договорів та стягнення коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      В. П. Курило