Номер провадження: 22-ц/813/3417/20 
Номер справи місцевого суду: 522/13577/18
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Одеського Національного медичного університету на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,

                                        встановив:
       
 01 серпня 2018 року Одеський Національний медичний університет звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, та просив стягнути з відповідачки витрати на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62193 грн. та суму виплаченої стипендії за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 30905,13 грн.
  В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 02 липня 2008 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного Університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду № 156 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.
У червні 2014 року ОСОБА_1 закінчила ОНМУ та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до КЗОЗ «Савранський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» лікарем загальної практики - сімейним лікарем.
Відповідно до листа в.о. Головного лікаря КЗОЗ «Савранський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 12.05.2017 року, ОСОБА_1 було надано відкріплення у зв`язку з тим, що була відсутня можливість надати житло на час проходження інтернатури.
Крім того, на адресу ОСОБА_1 деканатом факультету після дипломної освіти Одеського національного медичного Університету було направлено лист з вимогою повідомити про прибуття роботу (згідно розподілу) або місце працевлаштування по теперішній час, але відповідь не була отримана.
В зазначений термін ОСОБА_1 за місцем направлення не прибула, жодної інформації щодо перерозподілу до Одеського національного медичного Університету не надавала.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.     

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року узадоволенні позову Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62193 грн. та суми виплаченої стипендії за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 30905,13 грн. було відмовлено.

В апеляційній скарзі Одеський Національний медичний університет ставить питання про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року та постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
При цьому апелянт також посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 07.02.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 07.02.2020 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.10.2019 року, з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу (а.с.86). Проте, відповідачка ОСОБА_1 так і не отримувала копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.
Враховуючи викладене, а також повернення поштової кореспонденції, направленої на адресу відповідачки ОСОБА_1 з відміткою про те, що вона вибула з місця проживання (а.с.93-95), ухвалою суду апеляційної інстанції від 06.02.2020 року розгляд справи був призначений на 07.02.2020 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 є безпідставним та недоведеними.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2008 року ОСОБА_1 вступила до ОНМУ на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду № 156 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.
У червні 2014 року ОСОБА_1 закінчила ОНМУ та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до КЗОЗ «Савранський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» лікарем загальної практики - сімейним лікарем.

Однак випускниці ОСОБА_1 за місцем направлення для проходження інтернатури було надано відкріплення, у зв`язку з тим, що не було змоги надати житло на час проходження інтернатури, що підтверджується в.о. Головного лікаря КЗОЗ «Савранський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 12.05.2017 року (а.с. 14).

Суд першої інстанції зазначив, що на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції Указу Президента від 16 травня 1996 року № 342, відповідно до ст. 65 Закону України «Про вищу освіту» та ст. 197 Кодексу законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22 серпня 1996 року № 992.
Пунктом 4 вищенаведеного Порядку визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Відповідно до п. 8 Порядку, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом, після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Згідно п.21 постанови від 22 серпня 1996 року за №992 Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, якщо замовник відмовив у прийнятті на роботу молодого фахівця останній звертається до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. При цьому пред`являється направлення на роботу і скріплена печаткою замовника довідка про відмову у працевлаштуванні. 

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення договірних правовідносин між сторонами на підставі договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов`язань, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 витрат на навчання у розмірі 62193 грн. та суми виплаченої стипендії у розмірі 30905,13 грн., Одеський Національний медичний університет на підтвердження заявлених позовних вимог надав суду для дослідження копію угоди № 156 укладену з ОСОБА_1 від 02.07.2008 року (а.с. 10), копію диплома спеціаліста ОСОБА_1 (а.с. 11), розрахунок компенсації витрат на навчання (без урахування стипендіального фонду) (а.с. 12), розрахункову відомість (стипендіальний фонд) (а.с. 13), копію листа в.о. Головного лікаря КЗОЗ «Савранський районний цент первинної медико-санітарної допомоги» від 12.05.2017 року № 71 (а.с. 14), копію списків працевлаштування (а.с. 16-18). 

Тобто, суд виходив із того, що доказів того, що відповідачка не звернулася до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та не відпрацювала за місцем призначення не менше трьох років позивачем, всупереч вимог ст. 12,81 ЦПК України, не надано.
Однак, доводами апеляційної скарги вищевказані висновки суду жодним чином не спростовані. 

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що згідно абзацу 2 п. 21 Наказу № 367 у разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступати до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2.2.3 Угоди № 156 від 02 липня 2008 року передбачено, що студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацювати не менше 3 років – відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку. 
Крім того, у п.14 Порядку зазначено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. 
Однак, матеріали справи не мають жодного доказу того, що відповідачкою ОСОБА_1 порушений даний пункт Порядку та вчинені дії, які б давали підстави для повернення нею коштів на навчання і отримання стипендії.

Навпаки, відповідно до листа від 12.05.2016 року за №71 випускниці ОСОБА_1 було надано відкріплення у зв`язку з тим, що не було змоги надати житло.
Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачка ОСОБА_1 не приступила до роботи за направленням з поважних причин, що не дає підстав для відшкодування нею витрат на навчання і отримання стипендії.
Тобто неповажних причин відмови відповідачки від працевлаштування за направленням або відмови відпрацювати не менше 3 років у справі не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Одеського Національного медичного університету не підлягає задоволенню.

Як було вказано вище, у відповідності до ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Одеського Національного медичного університету залишити без задоволення.
Заочне рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра