ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/19/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/1573/19 Категорія: 304090000 	Русакова Г.С.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       17 січня 2020 року                                                                м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2019 (ухвалене у залі судових засідань Канівського міськрайонного суду о 15 год. 35 хв., повний текст складено 15.10.2019, суддя в суді першої інстанції Русаков Г.С.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

27.06.2019 позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь 10650,49 грн. - 3% річних, 36378,95 грн. інфляційних збитків, а всього 47029,44 грн.
В обґрунтування вказав на те, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2017 у справі №697/1528/17 стягнути із ОСОБА_2 на його користь 95000,00 грн. основного боргу за розпискою від 30.07.2014; 75620,00 грн. інфляційних збитків; 7620,82 грн. 3% річних, а всього - 178240,82 грн. Дане рішення вступило в законну силу. 11.05.2018 постановою державного виконавця Канівського МРВ ДВС відкрито виконавче провадження про примусове виконання даного рішення суду. Станом на 29.05.2019 дане рішення не виконане, борг становить 183040,82 грн. На підставі ст.625 ЦК України ним нараховано 10650,49 грн. 3% річних, а інфляційне збільшення складає 36378,95 грн. вказані кошти є предметом стягнення в цій справі.

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2019 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 1069,45 грн. 3% річних, 4634,87 грн. інфляційних збитків, а всього 5704,32 грн.
Судом здійснено розрахунок заборгованості відповідача в цій справі, виходячи з суми 178240,82 грн. основного боргу, визначеного рішенням суду від 08.08.2017 у справі №697/1528/17, яке набрало законної сили 18.03.2019. Суд першої інстанції зазначив, що розрахунок боргу позивачем з 29.06.2017 (дата, станом на яку вирішено стягнути заборгованість рішенням суду від 08.08.2017) є необґрунтованим. Суд також вказав, що у зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, він на підставі ст.625 ЦК України має сплатити інфляційні втрати на 3 % річних.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позич 07.11.2019 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які новим рішенням задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що нарахування на підставі ст.625 ЦК України, виходячи саме з суми заборгованості за розпискою від 30.07.2014, а не з рішення суду, яким її стягнуто за цим договором, є правильним, що слідує з правового висновку ВП ВС від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2017 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 30.07.2014 в сумі: 95 000,00 грн. - основний борг; 75 620,00 грн. - інфляційні збитки; 7 620,82 грн. - 3% річних, - а всього 178 240,82 грн. (а.с.6-7).
Указане рішення суду набрало законної сили 18.03.2019.    
При цьому згідно розписки від 30.07.2014 ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 95000,00 грн.
Відповідно до довідки Канівського МРВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області №12350 від 29.05.2019 (а.с.9) за виконавчим листом №697/1528/17 від 26.01.2017 Канівського міськрайонного суду, ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити на користь ОСОБА_1 борг в сумі 183040,82 грн. (178240,82 заборгованість + 1800,00 судові витрати + 3000,00 витрати на правову допомогу).
Позивач у справі на підставі положень ст.625 ЦК України нараховує до стягнення з відповідача у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, що виникло з розписки від 30.07.2014, 3 % річних у сумі 10650,49 грн. за період з 30.06.2017 по 27.06.2019 та інфляційні втрати у сумі 36378,95 грн. за період з 29.06.2017 по 27.06.2019.
Суд першої інстанції, стягуючи відповідну заборгованість, виходить з того, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду від 08.08.2017 про стягнення з нього заборгованості по розписці на користь позивача у справі.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Далі, відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
За змістом ст.ст.524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Крім того, в правовому висновку ВП ВС, який наявний у постанові від 04.06.2019 у справі №926/190/18, йдеться про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
З системного аналізу вищевикладених норм права, правових висновків ВП ВС та фактичних обставин цієї справи, встановлених при судовому розгляді, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач у справі на підставі положень ст.625 ЦК України вправі нараховувати до стягнення з відповідача (боржника) у зв`язку з простроченням виконання ним грошового зобов`язання, що виникло з розписки від 30.07.2014, інфляційні втрати та 3 % річних за період часу, в якому мало місце прострочення без урахування наявності судового рішення, яким стягнуто саму заборгованість, адже вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (в цій справі - наявність розписки від 30.07.2014) - постанова ВП ВС від 04.06.2019 у справі №926/190/18.
Отже висновки суду першої інстанції про те, що підставою для виникнення грошового зобов`язання, за яким має місце прострочення боржника, є судове рішення про стягнення боргу по розписці від 30.07.2014, є такими, що зроблені за неправильного застосування норм матеріального права - ст.625 ЦК України. 
Апеляційний суд враховує, що позивач ставив перед судом питання саме про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання по розписці, а не того, що виникло з судового рішення про стягнення заборгованості за такою розпискою.
Також апеляційний суд приймає до уваги, що період часу, за який позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3 % річних не охоплюється рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2017.
Однак позивач помилково вказав, що сума простроченого грошового зобов`язання, яке виникло 30.06.2017 складає 178240,82 грн. (сума, яку стягнуто рішенням суду від 08.08.2017, та яка включає суму основного боргу в розмірі 95000,00 грн. та нараховані на неї інфляційні втрати та 3% річних), адже згідно розписки від 30.07.2014 відповідач має сплатити позивачу 95000,00 грн., що і є основою для нарахування 3% річних та інфляційний втрат у цій справі.
Позивач у справі на підставі положень ст.625 ЦК України нараховує до стягнення з відповідача у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, що виникло з розписки від 30.07.2014, 3 % річних у сумі 10650,49 грн. за період з 30.06.2017 по 27.06.2019 та інфляційні втрати у сумі 36378,95 грн. за період з 29.06.2017 по 27.06.2019.
Здійснивши перерахунок вказаних вимог з урахуванням суми простроченого грошового зобов`язання в розмірі 95000,00 грн., апеляційний суд прийшов до висновку про те, що обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 5684,38 грн. за період з 30.06.2017 по 27.06.2019 та інфляційних втрат у сумі 18810,00 грн. за період з 29.06.2017 по 27.06.2019.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2019 слід скасувати у зв`язку з неправильним застосування судом першої інстанції норм матеріального права - ст.625 ЦК України, та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, якою, з урахуванням сум, стягнутих судом першої інстанції, стягнути з відповідача на користь позивача 4615,93 грн. 3 % річних та 14175,13 грн. інфляційних втрат.
На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням судами позовних вимог на 52% позивачу слід пропорційно за рахунок відповідача відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 998,92 грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій та 2600,00 грн. витрат на правничу допомогу, які підтверджуються наданими доказами (а.с.26, 30-37).
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.
Заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2019 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - скасувати. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у сумі 4615,93 грн. та інфляційні втрати у сумі 14175,13 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 998,92 грн. судового збору та 2600,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 17.01.2020.

Суддя-доповідач

Судді