ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 р.	Справа № 440/2882/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Зеленського В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
                                                                        відповідача ОСОБА_1 
                                                                      представника відповідача Коротченка О.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 11.10.19 року по справі № 440/2882/19
          за позовом       Військової частини НОМЕР_1  
          до        ОСОБА_1               
          про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Військова частина НОМЕР_1 (далі – позивач), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення залишкової вартості речового забезпечення в сумі 5443,85 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) залишкову вартість предметів речового забезпечення в сумі 5543 (п`ять тисяч п`ятсот сорок три) гривні 85 (вісімдесят п`ять) копійок.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що розрахунок часу, з якого ОСОБА_1 повинні були забезпечити майном та з якого починається строки носіння або експлуатації предметів речового майна особистого користування, повинен здійснюватися не з моменту фактичного отримання такого майна, а як прямо вказано у п. 9 Інструкції № 232.
Таке право у ОСОБА_1 виникло, починаючи з дня призначення його на посаду, як це встановлено з наданих позивачем документів.
Даний порядок видачі та рахування зносу майна підтверджується наданим позивачем речовим атестатом з іншої військової частини - в/ч -пп НОМЕР_4 . 
Відповідно до даного атестату, 12 найменувань речового майна ОСОБА_1 отримав у листопаді 2016 року, проте ці дані взагалі не враховано в рішенні суду та не бралися до уваги ані позивачем при визначені строку не доносу військової форми, ані судом першої інстанції.
Також, суд першої інстанції не звернув жодної уваги та не провів аналізу і, відповідно, не обґрунтував, на яких підставах була прийнята для встановлення суми відшкодування з урахуванням фактичного зносу довідка - розрахунок № 62 від 14 вересня 2018 року.
У вказаній довідці та у речовому атестаті, наданого іншою військовою частиною, де і видавалося речове майно, різниться вартість за одиниці майна фактично по всім номенклатурним одиницям. 
В свою чергу, відповідач вважає, що речовий атестат, ведення та зміст якого передбачений Інструкцією, має більшу вірогідність та повинен бути допустимим та належним доказом, ніж не передбачена жодним нормативним документом довідка. Відповідно, відповідач визнає за доказ ціни, вказані у речовому атестаті В/Ч -пп НОМЕР_4 . Речі видавалися не тільки в різних військових частинах, але і в різний час.
Фактично, обидва вищевказаних документа судом першої інстанції прийнято як доказ, не зважаючи, що їх зміст суперечить один одному.
Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи містять повний перелік майна, яке отримав ОСОБА_1 . Обсяг та вид майна, яким військова частина зобов`язана забезпечити контрактника ( ОСОБА_1 ) взято з відповідного нормативного акту - Норми № 1 забезпечення предметами бойового обмундирування та екіпірування військовослужбовців ЗСУ (бойовий єдиний комплект (БЄК)), на наявність якої було вказано у відзиві на позовну заяву.
Позивач у своєму позові взагалі не зробив жодного розрахунку щодо виданого ОСОБА_1 майна у двох військових частинах, не довів відповідність виданого майна Нормі № 1 та взагалі не вказав дійсний час, з якого повинні були рахуватися строки носіння або експлуатації предметів речового майна особистого користування.
Відповідно до аналізу Норми № 1, який було проведено у наданому суду першої інстанції відзиві на позов, вказано на те, що ОСОБА_1 не отримав значну кількість належного йому до видачі майна, вказано яке саме майно він не отримав, проведено розрахунок вартості цього майно з урахуванням зносу на час звільнення.
Відповідно до абзацу 7 пункту 4 розділу III Інструкції № 232, на який посилається суд першої інстанції, позивач зобов`язаний був зробити розрахунок вартості виданого речового майна, строки носіння якого не закінчилися з урахуванням взаєморозрахунку у разі не отримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби.
Саме питання стягнення залишкової вартості речового забезпечення ставилось позивачем перед судом і саме правильність розрахунку залишкової вартості речового забезпечення не визнається ОСОБА_1 , тому що взаєморозрахунок, відповідно до Інструкції, для позивача є обов`язковим та саме він зобов`язаний його проводити. Навіть, у відповіді на відзив, наданих позивачем, не спростовується факт наявності не отриманого майна та вказується сума належної ОСОБА_1 компенсації за нього - 2723 грн. 61 коп. Жодних додаткових вимог перед звільняємим військовослужбовцем абзац 7 пункту 4 розділу III Інструкції № 232 не ставить. Жодний рапорт з вимогами взаєморозрахунку від ОСОБА_1 не прийняли. 
Суд першої інстанції також неправильно застосував цю норму права.
Предметом спору є питання стягнення залишкової вартості речового забезпечення і саме невід`ємною складовою частиною цього питання є правильність формули, за якою проводиться встановлення фактичної суми залишкової вартості речового забезпечення. 
Суд першої інстанції не досліджував це питання.
Встановлюючи обставини справи, суд першої інстанції взагалі не встановив строк не доносу речового майна, строки носіння якого не закінчилися. Суд не навів жодних мотивів, чому не прийнято до уваги розрахунок не доносу майна, наданого ОСОБА_1 у відзиві на позов.
Також, відповідач зазначає, що загальна сума компенсації, яку, відповідно до абзацу 7 п. 4 розділу 3 Інструкції,  зобов`язаний був відповідач врахувати, становить 315 + 341 + 165 + 40,50 + 406,64 + 950 + 505,47 = 2723,61 грн.
Щодо строку не доносу речового майна, строки носіння яких не закінчилися, відповідач вважає, що за отримане речове майно, без врахування передбаченого Інструкцією взаєморозрахунку, він мав би бути винен: 263, 34+203, 32+14,70+471, 68+900+9,87+27,45+50,60+79,34+6,67= 2030,97 грн.
Враховуючи, що взаєморозрахунок, відповідно до Інструкції, для позивача є обов`язковим та саме він зобов`язаний його проводити, а сума компенсації, яку відповідач повинен був врахувати, становить - 2723,61 грн., то розрахунок його заборгованості виглядає так: 2030,97 (борг ОСОБА_1 ) - 2723,61 (борг позивача) = - 692,64 грн.
З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що 11 листопада 2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу (а.с. 49-51).
Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 3-рс від 04 січня 2017 року молодший сержант ОСОБА_1 призначений на посаду командира відділення управління - начальника радіостанції реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону (а.с. 13).
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 4 від 06 січня 2017 року молодший сержант ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення (а.с. 14).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14 вересня 2018 року (по особовому складу) № 35-рс командира відділення управління - начальника радіостанції реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом "д" через службову невідповідність (а.с. 15).
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 вересня 2018 року № 234 молодшого сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення (а.с. 16).
Таким чином, командир відділення управління - начальник радіостанції реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону молодший сержант ОСОБА_1 упродовж періоду з 06 січня 2017 року по 14 вересня 2018 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та забезпечувався майном особистого користування.
У зв`язку зі звільненням відповідача з військової служби, мало місце дострокове припинення трудових відносин з ОСОБА_1 за контрактом від 11 листопада 2016 року, а тому у останнього виник обов`язок з відшкодування вартості майна особистого користування, обчисленої пропорційно часу, який залишився до кінця строку носіння.
Вищезазначене стало підставою для звернення Військової частини НОМЕР_1 з адміністративним позовом про стягнення залишкової вартості речового забезпечення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем з відшкодування залишкової вартості предметів речового забезпечення в розмірі 5543,85 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з такого.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Абзацами 1-2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011 передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України; речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Наказом Міністерства оборони України № 232 від 29 квітня 2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за № 768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція № 232).
Відповідно до абзацу 7 пункту 4 розділу ІІІ Інструкції № 232 у разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби.
Відповідач звільнений з військової служби відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за пунктом "д" (через службову невідповідність), а тому останній зобов`язаний відшкодувати суму вартості виданих йому предметів речового майна, строки носіння яких не закінчились, а саме: панами літньої польова - 1 шт. - вартістю 78,96 грн., шапки зимової - 1 шт. - вартістю 65,88 грн., куртки ВВС - 1 шт. - вартістю 1704,00 грн., штанів ВВС - 1 шт. - вартістю 857,76 грн., штанів до кост. літніх польових - 1 шт. - вартістю 857,67 грн., шапки фески під шолом - 1 шт. - вартістю 34,98 грн., куртки костюму утепленої - 1 шт. - вартістю 1634,68 грн., шарфа-труби літнього - 1 шт. - вартістю 16,00 грн., черевиків з в/б - 3 пар. - вартістю 1350,00 грн., фуфайки з коротким рукавом - 3 шт. - вартістю 59,99 грн., трусів трикотажних - 2 шт. - вартістю 45,90 грн.
При цьому, необхідно зауважити, що правилами абзацу 2 пункту 9 Інструкції № 232 передбачено, що строки носіння або експлуатації предметів речового майна особистого користування, що видається офіцерам, прапорщикам, мічманам та військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, обчислюються з дня виникнення в них права на його отримання. Речове майно особистого користування, видане зазначеним особам, обліковується за місяцем виникнення права на отримання цього майна.
З наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку № 62 від 14 вересня 2018 року вбачається, що вартість виданих відповідачу предметів речового забезпечення, яку він має відшкодувати з урахуванням фактичного зносу, складає 5443,85 грн. (а.с. 19).
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що строки носіння майна особистого користування позивачем під час здійснення розрахунку заборгованості за речове забезпечення застосовано неправильно, спростовуються наявними в матеріалах справи документами. 
Так, копія атестата від 05 січня 2017 року містить особистий підпис відповідача, яким підтверджено, що під час отримання речового забезпечення позивачем вартість переліченого в атестаті військового майна, його кількість, якість, вартість та час видачі зазначені вірно (а.с. 20).
Також, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що під час звільнення з ним не було проведено взаєморозрахунку за не отримане речове майно, право на отримання якого настало за час проходження служби, проведення якого, відповідно до Інструкції, для позивача є обов`язковим та саме він зобов`язаний його проводити.
Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи з огляду на таке.
Відповідно до Інструкції № 232 та пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно” № 178 від 16.03.2016, для проведення взаєморозрахунків військовослужбовцю за неотримане речове майно, право на отримання якого настало за час проходження ним служби, грошова компенсація нараховується всім військовослужбовцям на підставі рапорту самого військовослужбовця, який повинен бути особисто написаний перед звільненням з військової служби по команді на ім`я командира військової частини.
З наведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. 
Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Зазначений висновок також узгоджується і з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018р. у справі №803/756/17 (К/9901/38716/18), у постанові від 17.01.2019 р. у справі №822/2309/17 (К/9901/2022/18).
Вказані правові висновки Верховного Суду є обов`язковими при застосування судом першої інстанції одних і тих самих норм права відповідно до вимог ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
В свою чергу, відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надано доказів звернення останнього до позивача з відповідним рапортом чи заявою, а тому позивачем правомірно відповідні взаєморозрахунки без дозволу (резолюції) командира військової частини не проводились, було лише здійснено відрахування йому суми за недонос речового майна пропорційно часу на підставі довідки № 62 від 14.09.2018, так як відповідач був звільнений з військової служби за службовою невідповідністю.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача зауважив на те, що у відповіді на відзив на позовну заяву позивач безпідставно посилається на Порядок № 178 в редакції від 16.03.2019 щодо обов`язку відповідача подати відповідний рапорт, оскільки зазначена редакція Порядку на момент звільнення відповідача ще не існувала, а тому, в даному випадку, не може бути застосована.
Проте, колегія суддів зауважує, що вказаний Порядок № 178 затверджено 16.03.2016, набрав він чинності 22.03.2016, та на теперішній час його редакція не змінилась та є чинною, що свідчить про описку позивача: "16.03.2019" замість "16.03.2016".
Отже, на момент звільнення відповідача та на теперішний час редакція Порядку № 178 чітко передбачає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено та роз`яснено про його право на подання відповідного рапорту спростовуються доводами самої апеляційної скарги.
Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що жодний рапорт з вимогами взаєморозрахунку від ОСОБА_1 не прийняли.
Отже, сам відповідач стверджує про складання ним рапортів, що свідчить про те, що ОСОБА_1 обізнаний про норми Порядку № 178.
В свою чергу, колегія суддів зауважує, що відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надано жодних доказів звернення останнього до позивача з відповідним рапортом чи заявою.
Враховуюче вищезазначене, загальна сума компенсації за неотримане речове майно в розмірі 2723,61 грн. не враховується, оскільки ОСОБА_1 не було написано відповідного рапорту на ім`я командира.
Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на той факт, що питання щодо визначення розміру вартості та перевірка обставин щодо неотримання позивачем деяких видів речового забезпечення не є предметом цього спору, а тому суд позбавлений можливості надавати правову оцінку обставинам, що пов`язані з правовідносинами між позивачем та відповідачем з приводу стягнення з останнього вартості недоотриманого ОСОБА_1 речового майна.
Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не згоден із сумою заборгованості та приводить свій власний розрахунок цін на речове майно. При цьому, зазначає, що йому не обґрунтовано, на яких підставах була прийнята для встановлення суми відшкодування з урахуванням фактичного зносу довідка - розрахунок № 62 від 14 вересня 2018 року. У вказаній довідці та у речовому атестаті, наданого іншою військовою частиною, де і видавалося речове майно, різниться вартість за одиниці майна фактично по всім номенклатурним одиницям. Вважає, що речовий атестат, ведення та зміст якого передбачений Інструкцією, має більшу вірогідність та повинен бути допустимим та належним доказом, ніж не передбачена жодним нормативним документом довідка.
Зазначені доводи колегія суддів також не приймає до уваги, з огляду на таке.
Відповідно пункт 4 розділу III Інструкції № 232, перелік предметів із визначенням заготівельної вартості на початку кожного року Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України (далі - ДДЗ та ПМР) надає до Центрального управління речового забезпечення Збройних Сил України Тилу Збройних Сил України (далі - ЦУРЗ).
ЦУРЗ, відповідно до наданих цін ДДЗ та ПМР, складає довідник цін, який доводиться до військових частин і установ для проведення розрахунків виплати грошової компенсації.
Оплата вартості пошиття предметів обмундирування та взуття, а також виплата грошової компенсації здійснюються за рахунок відповідних статей кошторису Міністерства оборони.
Матеріалами справи підтверджено, що у своїх розрахунках ОСОБА_1 використовував суми, які були зазначені в “Атестаті молодшого сержанта служби за контрактом ОСОБА_1 ” станом на 2016 рік, тобто рік видачі майна.
В свою чергу, звільнений з військової служби за службовою невідповідністю ОСОБА_1 був у 2018 році, а тому суми, зазначені у Довідці № 62 від 14.09.2018, не відповідають сумам за 2016 рік. 
При цьому, розрахунок цін у довідці № 62 від 14.09.2018 був здійснений відповідно до довідника цін, який був отриманий військовою частиною НОМЕР_1 у 2018 році від ЦУРЗ.
З огляду на викладене, сума позовних вимог військової частини НОМЕР_1 становить 5543,85 грн.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не обґрунтованості доводів відповідача про відсутність у позивача, передбаченого Контрактом від 11 листопада 2016 року права на звернення до суду з метою стягнення заборгованості за речове забезпечення, оскільки положеннями пунктів 6 та 7 Контракту від 11 листопада 2016 року передбачено, що при вирішенні питань, не передбачених цим Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормтивно-правових актів. У разі порушення умов, визначених Контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із Законом.
Таким чином, проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем з відшкодування залишкової вартості предметів речового забезпечення в розмірі 5543,85 грн.
А з огляду на те, що станом на дату розгляду справи сума вартості отриманих ОСОБА_1 предметів речового забезпечення, строки носіння яких не закінчились, відповідачем не сплачена, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Крім цього, оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Колегія суддів зазначає, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні вимоги є безпідставними.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 року по справі № 440/2882/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Зеленський   	
Повний текст постанови складено  27.01.2020 року