Справа № 761/25366/19                                                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Савицький О.А. 
Провадження № 22ц-824/3362/2020                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2020 року                                                                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші» про визнання кредитного договору частково недійсним та його розірвання,
ВСТАНОВИВ:
 
24.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними пункти 1.4., 1.6. кредитного договору № 00-111418, укладеного 21 січня 2019 року між нею та відповідачем ТОВ «Качай Гроші», та розірвати цей кредитний договір.
Позов мотивує тим, що 21 січня 2019 року між нею та ТОВ «Качай Гроші» було укладено кредитний договір № 00-111418, відповідно до умов якого їй було надано кредит в сумі 4400,00 грн. строком на 30 календарних днів, зі встановленою процентною ставкою в розмірі 2% в день від суми кредиту. 
Вказує, що зміст п.п. 1.4., 1.6. вказаного договору суперечить нормам діючого законодавства, а саме ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки під час укладення кредитного договору вважала, що процентна ставка за користування кредитом становить 2% на місяць, тому, на її думку, умови пунктів 1.4. та 1.6. є несправедливими. Крім того, просить суд розірвати цей кредитний договір, оскільки були змінені істотні умови договору, що порушує ст.ст. 651, 652 ЦК України, через що вона вимушена звернутися до суду із цим позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що місцевим судом не було враховано тих обставин, що ТОВ «Качай Гроші» не повідомило її належним чином про реальну вартість та подорожчання кредиту, не ознайомило з іншими істотними умовами надання та обслуговування кредиту, тому позивачка не могла достеменно знати про дійсний розмір відсотків за користування кредитними коштами, та що цей розмір відсотків буде непропорційно великим, крім того зазначає, що якби вона була належним чином проінформована про усі істотні умови договору, то вона б його не укладала, через що вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову необґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, містить всі істотні умови передбачені законодавством України, а позивачка була ознайомлена зі всіма його істотними умовами, що підтверджується підписом в договорі, крім того оскаржуваний договір підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договору, відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, і заявляючи вимоги про визнання недійсним пунктів п.п. 1.4., 1.6. електронного кредитного договору, позивачка не надала суду доказів на підтвердження наявності умов для визнання умов цього договору несправедливими, через що підстав для визнання оскаржуваного договору частково недійсним немає. Крім того, позовні вимоги про розірвання вказаного договору не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не порушував взяті на себе обов`язки за цим договором, не змінював істотні умови договору, а суму заборгованості, яку належить сплатити позивачці, змінилась у зв`язку з простроченням нею виконання зобов`язань за цим договором, тому він не може бути розірваний на підставі ст.651 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2019 року між позивачкою та відповідачем було укладено електронний кредитний договір № 00-111418, шляхом реєстрації позивачки на сайті www.kachay.com.ua, відповідно до умов якого відповідач надав позивачці кредит в сумі 4620,00 грн., а позивачка зобов`язалась повернути відповідачу надані кредитні кошти до 20.02.2019 року, сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 2% в день, що на рік становить 720 %.
Відповідно до п.7.8. електронного кредитного договору підписанням цього договору позивачка підтверджує, що текст договору нею прочитаний повністю та його положення зрозумілі.
У пункті 7.10. електронного кредитного договору зазначено, що цей договір підписано позичальником в особовому кабінеті відповідача через електронний підпис, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направлений позичальнику на номер телефону повідомлений останнім у заяві на отримання кредиту.
Крім того, оскаржуваний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивачка була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.
За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Крім того, відповідно до норм ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості.
Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13).
Відповідно до положень ст. 651 ЦПК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
З точки зору ч.1 ст. 652 ЦПК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти і виконувала умови договору, при цьому відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, а посилання позивачки на порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість пунктів 1.4., 1.6. електронного кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за користування кредитом, та розміру відсотків, не підтверджене належними, допустимими і достатніми доказами щодо невідповідності цих умов вимогам Закону, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність в оскаржуваних пунктах кредитного договору несправедливих умов та підстав для визнання цих пунктів недійсними.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ТОВ «Качай Гроші» не порушувались взяті на себе обов`язки за спірним договором та не змінювались істотні умови договору, а суму кредитного боргу, яку належить сплатити позивачці, змінилась у зв`язку з простроченням нею виконання зобов`язання за договором, що виражалось у нарахуванні відсотків за користування кредитом за кожний день прострочення, то підстав для розірвання вказаного кредитного договору на підставі ст. 651 ЦК України немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням позивачці не було повідомлено у письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема: про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, а також про те, що на даний час сума боргу, яку належить відшкодувати позивачці, є значною та ставить її у скрутне матеріальне становище, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах Закону, крім того особи несуть ризик щодо вчинення чи невчинення дій під час вчинення правочинів.
Посилання апелянта на те, що надана відповідачем копія кредитного договору не містить даних щодо скріплення позивачкою своїм електронним підписом саме цього примірника кредитного договору, колегія суддів вважає формальними, оскільки позивачкою оскаржуються тільки пункти 1.4 і 1.6 цього договору, про зміст яких вона зазначає у позовній заяві та які збігаються зі змістом копії кредитного договору, наданого відповідачем, і позивачка не заперечує факт наявності між сторонами кредитних відносин, тому такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.
Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів, суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: