07.02.20
22-ц/812/241/20
Провадження № 22-ц/812/241/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2020 року                                                      м. Миколаїв
                                                                                   справа № 473/2473/19-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Лівшенком О.С., 
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 
про усунення від права на спадкування
та за зустрічним позовом про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині за апеляційною скаргою 
представника позивача ОСОБА_1 –
ОСОБА_3 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 22 листопада 2019 року суддею Старжинською О.Є. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),
У С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення від спадкування.
Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , якому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 8,12 умовних кадастрових гектарів у землях КСП «Білоусівське» За заповітом ОСОБА_4 від 19 липня 2017 року усе майно ОСОБА_4 заповідав йому – ОСОБА_1 . Проте, з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась також дружина померлого - ОСОБА_2 , якій належить право на обов`язкову частку. 
Посилаючись на те, що шлюбні відносини між спадкодавцем та відповідачкою припинені ще у 1983 році; з 2000 року ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу, відсутність документів, засобів для існування; а ОСОБА_2 ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, ОСОБА_1 просив усунути її від права на спадкування.
До участі в справі як третю особу залучено державного нотаріуса Другої Вознесенської державної нотаріальної контори.
Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані, сам обрав спосіб життя, зловживаючи алкоголем, за допомогою до неї не звертався, тому від надання допомоги вона не ухилялась. Водночас, відповідачка звернулась з зустрічним позовом про визнання за нею права на ј частку земельної частки (паю), як обов`язкову частку спадщини, посилаючись на відсутність у неї правовстановлюючих документів спадкодавця та перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів наявності всіх умов, передбачених статтею 1224 ЦК для усунення від спадкування, а саме безпорадного стану спадкодавця, потреби у допомозі саме відповідачки та ухилення цієї особи від надання допомоги. Водночас відсутність у відповідачки свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 не перешкоджає їй в реалізації права на спадщину в нотаріальному порядку. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника, просив скасувати рішення в частині його позову та задовольнити ці вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку встановленим обставинам та дійшов помилкового висновку про недоведеність безпорадного стану спадкодавця, ухилення відповідачки від надання допомоги, тобто висновку про відсутність достатніх підстав для застосування правил статті 1224 ЦК.
У відзиві на апеляційну скаргу (поясненнях) представник відповідачки, наголошуючи на недоведеності позову ОСОБА_1 , просив рішення суду в цій частині залишити без змін.
Справу розглянуто апеляційним судом за участю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 .
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини регулюються нормами спадкового права (Книга шоста ЦК).
Відповідно частини 1 статті 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Право на спадкування за законом одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК, в тому числі діти спадкодавця та інший з подружжя, лише за умови відсутності заповіту, визнання його недійсним, відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом всієї частини спадщини (частина 2).
Проте, згідно з частиною 1 статті 1241 ЦК непрацездатна вдова (вдівець) спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
За правилами частин 5, 6 статті 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Ці положення поширюються на всіх спадкоємців, в тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині.
Виходячи зі змісту зазначеної норми, встановленню підлягають факти перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, хворобу або каліцтво та потреби спадкодавця в допомозі цієї особи.
Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. За такими ознаками безпорадність стану особи є оціночним поняттям та, поряд з іншим, медичним критерієм. Тому безпорадний стан необхідно доводити не тільки показаннями свідків, а й відповідними висновками або записами в медичних документах (постанова Верховного Суду від 17 жовтня 20189 року у справі № 200/21452/15ц).
Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Правила частини 5 статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця (абзац 3 пункту 6 постанови №7 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування», далі – Постанова №7) .
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого обов`язку (абзац 1 пункту 6 Постанови №7). Ухилення характеризується умисною формою вини.
Суттєве значення має і з`ясування судом питання про те, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, в тому числі інших спадкоємців.
Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування за частиною 5 статті 1224 ЦК має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані, 3) потреба спадкодавця у допомозі цієї особи. При одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.
Статтею 75 СК передбачено обов`язок дружини та чоловіка матеріально підтримувати один одного. Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.
Судом встановлено, що з 19 жовтня 1974 року ОСОБА_4 перебував зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.13,90).
ОСОБА_4 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 та власником земельної частки (паю) розміром 8,12 умовних кадастрових гектарів з земель колективній власності КСП «Білоусівське» на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 20 грудня 2016 року (а.с.7-10).
19 липня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с.11). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 6).
5 листопада 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини нотаріусом Другої Вознесенської нотаріальної контори відкрито спадкову справу (а.с.85,86).
6 листопада 2018 року до тієї ж нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 , 1953 року народження, про прийняття спадщини (а.с.89).
Листом від 18 січня 2019 року ОСОБА_1 роз`яснена неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все належне ОСОБА_4 майно у зв`язку з наявністю спадкоємця за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині – ОСОБА_2 (а.с.5).
Обґрунтовуючи підстави для усунення ОСОБА_2 від спадщини, ОСОБА_1 зазначав, що з відповідачкою спадкодавець не проживав з 1983 року, повернувся до України у 1997 році, втратив всі документи, зловживав алкоголем, бродяжив, мав тяжкі хвороби, що, на думку позивача, є безпорадним станом. З 2000 року ОСОБА_4 проживав однією сім`єю з матір`ю позивача – ОСОБА_6 за місцем проживання останньої. Їх родина опікувалась спадкодавцем, за їх допомогою він проходив лікування, у період 2015-2016 років відновив документи (а.с.23,24,28, 110-117), став на облік як безхатченко (а.с.21,22), оформив спадщину після смерті матері, в судовому порядку підтвердив стаж для нарахування пенсії, яку отримував з 2016 року (а.с.26,27,93).
З грудня 2006 року ОСОБА_4 знаходився на обліку у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері. Лікування проходив у 2006, 2010, 2017 роках. Погіршення стану здоров`я з встановленням онкологічного захворювання сталось у квітні 2018 року (а.с.20,134), тобто незадовго до смерті (6 травня 2018 року).
Доказів того, що у період 1997-2018 років ОСОБА_4 перебував в такому стані, що потребував стороннього догляду та допомоги, медичні документи не містять.
Показання свідків з цього питання не можуть бути достатньою підставою для такого висновку.
Відсутні відомості й про те, що ОСОБА_4 за станом здоров`я став непрацездатним до досягнення пенсійного віку та не міг самостійно забезпечити умови свого життя.
Скрутні життєві обставини (алкогольна залежність, втрата документів, відсутність постійного місця проживання, хронічна хвороба), що стали наслідком способу його життя та до яких суд ставиться з розумінням, не можуть вважатись безпорадним станом у розумінні частини 5 статті 1224 ЦК. 
Не встановлено судом і таких обставин, як потреба ОСОБА_4 у допомозі саме відповідачки.
За твердженням позивача, ОСОБА_4 тривалий час не підтримував стосунки з колишньою дружиною, фактично проживав з ОСОБА_6 у м.Вознесенську, отримував від неї необхідну йому допомогу при вирішенні основних життєвих потреб. 
Відомостей про те, що спадкодавець звертався до ОСОБА_4 за будь-якою допомогою, а відповідачка мала можливість її надати, розуміла свій обов`язок та свідомо уникала його виконання, матеріали справи не містять.
Сторони проживали в різних населених пунктах, а тому факт усвідомлення відповідачкою нагальних потреб спадкодавця є лише припущенням.
ОСОБА_2 , 1953 року народження, є непрацездатною особою за віком (а.с.64).
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 зустрічався з дружиною у 2006 році, вона знала про його стан та хворобу, але ні вона, ні дочка допомоги йому не надали, стосуються характеру їх взаємовідносин та можуть свідчити про моральні якості відповідачки, але не можуть бути достатньою підставою для усунення її від спадщини, яка відкрилась у 2018 році, за правилами статті 1224 ЦК.
Отже, основній висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем такої сукупності обставин, як ухилення ОСОБА_4 від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця у допомозі цієї особи, відповідає обставинам справи та вимогам частин 5 статті 1224 ЦК.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
Судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржувала.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді:                                                В.В.Коломієць 
Н.О.Шаманська
       ---------------------------------
Повну постанову складено 7 лютого 2020 року.