ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 626/2174/19
Провадження № 22ц/818/1017/20  
Категорія: право користування

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,
суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду  в місті Харкові справуапеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року у складі судді Дудченка В.О.,
у цивільній справі № 626/2174/19 за позовом  ОСОБА_1 до Красноградського міського голови Максима Володимира Івановича 
про усунення порушення права постійного користування земельною ділянкою,-
встановив:

23.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій просив визнати акт «Встановлення та погодження меж земельної ділянки» від 06.06.2017 року та акт «Обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 14.11.2018 року не дійсними.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 16.12.2011 року його сім`я в складі чотирьох осіб приватизувала будинок АДРЕСА_2 , у якому проживає з 10.10.1986 року та мав постійне право користування земельною ділянкою відповідно до Генерального плану від 04.06.1979 року. Відповідно до цього плану межа з будинком АДРЕСА_3 проходить по висадженим фруктовим деревам.

Сім`я сусіда ОСОБА_2 придбала у 2017 році будинок АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 наполягає, що земельна ділянка площею 102 кв.м., якими позивач користується як проїздом до свого будинку, після придбання ним буд. АДРЕСА_3 ) тепер стає спільним з ним проїздом. Таким чином 102 кв.м. у нього відчужили. ОСОБА_2 переніс на один метр межу і ще відчужив 58 кв.м. землі. Всі ці зміни на ділянці ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , як зазначає ОСОБА_2 , були зроблені з дозволу ОСОБА_1 , коли він підписав Акт погодження меж від 06.06.2017 року, який позивач просить скасувати.
На підставі заяв мешканців буд. АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 працівниками міської ради було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті обстеження встановлено, що між домоволодіннями АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 є проїзд та прохід шириною 5 м, який від червоної лінії від вулиці до початку домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_1 становить 20,4 м. Було вирішено, що в зв`язку з тим, що заїзд до будинків перебуває у комунальній власності міської ради, рекомендували використовувати земельну ділянку на добросусідських відносинах.
Позивач вважає, що цим актом відповідач припиняє його право користування земельною ділянкою площею 102 кв.м. тому змушений був звернутись до суду з позовом.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, з тих підстав, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1  зазначає, що 16.12.2011 він приватизував будинок АДРЕСА_2 згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 2012 року, а згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розмішені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Стверджує, що ОСОБА_2 звернувся до ради із клопотанням про затвердження документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача і таким чином, на думку скаржника, рада як представницький орган місцевого самоврядування, вирішуючи питання затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , має розглянути всі питання, які стосуються, зокрема: наявності у такого сусіда права власності або права користування, яке документально підтверджене або ж не має свого підтвердження, чи зареєстрована земельна ділянка в Державному земельному кадастрі, коли, чи є актуальною надана заявником ОСОБА_2 , інформація, чи знаходиться ділянка в користуванні заявника ОСОБА_2 і чим це підтверджується, а також мають пересвідчитися всіма можливими способами, що права та законні інтереси сусіднього землекористувача тобто скаржника, не порушені, проте цього зроблено не було, а тому на думку скаржника відповідачем було порушено його права на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Красноградський міський голова Максим В.І. подав відзив на апеляційну скаргув якому зазначив, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначав, що земельна ділянка про яку йде мова у апеляційній скарзі є землями комунальної власності територіальної громади Красноградської міської ради.
Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.
Підписання акта погодження меж земельної ділянки самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни, або припинення прав на земельну ділянку.
Зазначає, що, оскаржуваними актами не встановлюються, не змінюються та не припиняються права скаржника або права інших осіб, а відтак він не може вважатися актом індивідуальної дії.

ОСОБА_1  подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що відповідач незаконно припинив право користування земельною ділянкою яка перебуває у комунальній власності міської ради і якою він постійно користується площею 102 кв.м. за яку Красноградська Державна Фіскальна служба України Головне управління ДРС у Харьківській області нараховує йому земельний податок.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Приписами статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 12 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та у користування відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. 
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав у спосіб, визначений статтею 126 ЗК України.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.
Право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує  право власності чи право постійного користування.
Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належить по 1/4 частини одноквартирного будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно рішення виконавчого комітету Красноградської міської ради № 366 від 16.12.2011 року. 

Позивачем не надано доказів того, що після набуття права власності на житловий будинок, він в установленому законом порядку вирішив питання стосовно подальшого користування земельною ділянкою та отримав документи, що посвідчують це право, а також, що вирішено питання щодо надання земельної ділянки у власність або оренду.     

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України (частина восьма статті 118 цього Кодексу).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).
Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з підпунктом 8 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
З аналізу наведених норм матеріального права можна зробити висновок, що право розпорядження землями комунальної власності, у тому числі право передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.
У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Звертаючись з позовом та заявляючи вимоги про визнання недійсними акту «Встановлення та погодження меж земельної ділянки» від 06.06.2017 року та акту «Обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 14.11.2018 року, ОСОБА_1 посилався на те, що даними рішеннями порушується його право користування земельної ділянки площею 102 кв.м., яка закріплена за його домоволодінням.
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено правовий висновок про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Технічна документація не може визнаватися судом недійсною, оскільки це лише сукупність текстових та графічних матеріалів, які не мають самостійного правового значення, що також зазначено в Постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року № 710/2564/2012.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що акт «Обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 14.11.2018 року ніякої самостійної дії не має, носить тільки рекомендаційний характер.
Таким чином, скаржником не доведено належними та допустимими доказами, що спірні акти порушують його права чи законні інтереси, зокрема, щодо права користування земельною ділянкою, оскільки оскаржуваними документами не встановлюються, не змінюються та не припиняються права позивача або права інших осіб.
Суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі наданих представником банку доказів постановив рішення в якому надав правову оцінку усім доводам позивача.
Зміст ухваленого судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 263-265 ЦПК України.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 та матеріали справи не свідчать про наявність передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року

Головуючий:                П.В. Кісь

Судді :                О.М. Хорошевський

               В.Б. Яцина