ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року	Львів	Справа № 140/3037/19 пров. № А/857/715/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Нос С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року (рішення ухвалене у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Денисюка Р.С., дата складення повного тексту рішення судом не зазначена) у справі № 140/3037/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, суд -  
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
 У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати протиправними дії Нововолинсько-Іваничівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, які полягають у не виплаті йому пенсії;
зобов`язати Нововолинсько-Іваничівське об`єднане управління Пенсійного фонду України поновити виплату йому пенсії, як громадянину України з дати припинення виплати, а саме з 01.01.2019 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Нововолинсько-Іваничівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про припинення виплати пенсії до з`ясування “ 9” від 04 січня 2019 року № 1. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, поновити виплату, призначеної ОСОБА_1 пенсії та виплатити заборговану суму пенсії, з 04 січня 2019 року.   
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що в матеріалах справи, доданих до позову, позивач зазначає адресу проживання: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 (дана адреса не була зазначена позивачем в матеріалах пенсійної справи), в той же час відповідно до долучених квитанцій у матеріалах позову вбачається, що листування здійснюється з м. Селидове Донецької області. Проте, на зазначені факти суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Зважаючи на наявність трьох різних адрес, та відсутності заяв (особисто поданих) про поновлення виплати, суд дійшов необґрунтованого висновку щодо неправомірності дій управління. Таким чином, вважає, що управління діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України і жодним чином не порушив прав та законних інтересів позивача.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, про що свідчить копія його пенсійного посвідчення № 2034905811 (а.с.12), є громадянином України, зареєстроване місце проживання: м. Селідове, Донецька область. 
28.11.2014 позивач звернувся до Управління ПФУ у м. Нововолинську із заявою щодо запиту його пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Донецька.
Відповідно до акту комісії в складі працівників ЖКП № 1 від 05.12.2014 щодо встановлення факту постійного місця проживання ОСОБА_1 було встановлено, що останній проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до довідки, що підтверджує місце перебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї від 02.12.2014 № 1990, виданої Нововолинським МС УДМС України у Волинській області, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , подав заяву, в якій зазначив адресу: АДРЕСА_4 , за якою може бути вручена офіційна кореспонденція.
Управління ПФУ у м. Нововолинську 03.12.2014 за № 6943/08-10-12 було зроблено запит пенсійної справи позивача з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Донецька.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради як внутрішньо переміщена особа не зареєстрований, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 04.12.2018 № 4373/04.
04.01.2019 комісією УЖК №1 було проведено перевірку щодо постійного місця проживання ОСОБА_1 за вказаною ним адресою: АДРЕСА_4 та встановлено, що позивач за вказаною адресою з січня 2019 року не проживає.
04.01.2019 Нововолинсько-Іваничівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Волинської області винесено рішення № 1 про припинення виплати пенсії до з`ясування його місця перебування.
Вказане рішення обґрунтоване тим, що пунктом 17 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 визначено,  якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення щороку забезпечує ідентифікацію та верифікацію особи шляхом обов`язкового пред`явлення одержувачем особисто паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання. Виплата пенсії ОСОБА_1 проводилася за фактичним місцем проживання через поточний рахунок у банку. В ЕПС було встановлено особливість “ 170” (переселенець якому відмовлено  в реєстрації).
Комісією в складі представників КП УЖК №1 проведено обстеження місця проживання позивача, зазначеного в матеріалах пенсійної справи та встановлено, що він за вказаною адресою не проживає, місце його перебування невідоме. Даний факт підтверджено актом від 04.01.2019. Враховуючи наведене, вирішено припинити виплату пенсії ОСОБА_1 до з`ясування його місця перебування.
Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача щодо припинення йому виплати пенсії, звернувся до суду із цим позовом.   

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено факт порушення відповідачем конституційного права позивача на соціальний захист, яке полягало у неправомірному припиненню виплати позивачу раніше призначеної пенсії з підстав не передбачених частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Не проживання особи за фактичним місцем проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії. Закон № 1058-IV   не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
У відповідності до ч. 1  ст. 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, є  Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058- IV.
Частиною 3  ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Питання виплати пенсій врегульовані   ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1  ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Проте, колегія суддів встановила, що, жоден з таких випадків управлінням Пенсійного фонду не застосований та не доведений.
Як слідує з рішення про припинення виплати пенсії до з`ясування “ 9” від 04.01.2019 № 1 виплата пенсії позивачу припинена у зв`язку з проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання (встановлено факт не проживання за вказаною адресою) до з`ясування його місця проживання. 
Вказане рішення винесене лише на підставі одного акту Комісії КП УЖК №1 від 04.01.2019 щодо обстеження місця проживання ОСОБА_1 , яким було встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає та місце його перебування невідоме. При цьому, суд звертає увагу, що в акті комісії зазначено, що позивач не проживає за цією адресою саме з січня 2019 року. 
Проте апеляційний суд зазначає, що не проживання особи за фактичним місцем проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії. Також Закон № 1058-IV   не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера. 
Крім того, колегія суддів вважає правомірним застосування судом до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерела права відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала  статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України» зазначив, що питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки позивачу зупинено виплату пенсії з 01.01.2019 року за відсутності законодавчо встановлених підстав. З точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі №592/6813/17 (адміністративне провадження №К/9901/38361/18), від 16 травня 2019 року у справі №185/9994/16-а (адміністративне провадження №К/9901/18973/18), а відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України  суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи скаржника щодо наявності розбіжностей місця реєстрації та місця перебування позивача та щодо наявності у нього трьох різних адрес місця проживання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки  відповідно до частини другої  статті 2 Закону України від 11    грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»  реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Крім того, як вже було зазначено вище, не проживання особи за фактичним місцем проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, та Закон № 1058-IV   не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера. 
Відповідно до ч. 2  ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                                    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року у справі № 140/3037/19 залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.