ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20561/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  11 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                 Оксененка О.М.,
суддів:                                                       Лічевецького І.О.,
                                                            Мельничука В.П.,

При секретарі:                               Пономаренко О.В.,
За участю позивача -                           ОСОБА_1 ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, в якому просила: скасувати постанову про накладення штрафу №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615 від 15.10.2019.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем було проведено перевірку позивача без повідомлення та без дослідження документації позивача, з огляду на те, що документи, надані позивачем, відповідачем прийнято не було, відтак оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу від 15 жовтня 2019 року №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 17.09.2019 посадовими особами Головного управління Держпраці у Київській області здійснено виїзд за адресою господарської діяльності позивача та вручено під підпис направлення на проведення інспекційного відвідування завідуючому складу ОСОБА_2 та відібрано від неї письмові пояснення.
При цьому, 23.09.2019 інспектором праці складено акт про неможливість проведення інпекційного відвідування та вимогу №1573 про надання документів, які було отримано позивачем 30.09.2019.
Оскільки позивачем жодних документів окрім довідки про реєстрацію в органах статистики надано не було, тому відповідачем 30.09.2019 було складено акт інспекційного відвідування та у подальшому винесено оскаржувану постанову.
Враховуючи вищевикладене та факт того, що Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 у редакції на момент проведення перевірки не було передбачено вимог про обов`язкову участь суб`єкта господарювання під час проведення перевірки, тому відповідач діяв у межах повноважень, та у спосіб, що перебачений чинним законодавством України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається факт належного оформлення ОСОБА_2 завідуючою закладу громадського харчування та 02.09.2019 позивачем здано до канцелярії Головного управління Держпраці у Київській області повний пакет документів, що підтверджують вказані обставини.
Відтак, оскаржувана постанова, на думку позивача, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, пояснення позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Київській області від 12 вересня 2019 року № 4462, направлення на проведення інспекційного відвідування від 12.09.2019 № 1573, за рішенням керівника органу контролю, прийнятого на підставі повідомлення Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві від 05.09.2019 № М-4394, було проведено інспекційне відвідування фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 .
17 вересня 2019 року посадовими особами Головного управління здійснено виїзд за адресою здійснення господарської діяльності позивача, а саме: АДРЕСА_1 .
Того ж дня, о 14 год. 40 хв. завідуючій закладу громадського харчування ОСОБА_2. вручено екземпляр направлення на проведення інспекційного відвідування від 12.09.2019 № 1573 та вимогу про надання документів від 17.09.2019 № 1573.
Під час проведення інспекційного відвідування 17.09.2019 інспектором праці було відібрано письмові пояснення у ОСОБА_2 , яка зазначила, що працює завідуючою у ФОП ОСОБА_1 з серпня 2019 року, в посадові обов`язки входить приготування та видача їжі, робочий час ненормований, вихідні дні субота та неділя, заробітну плату отримує готівкою, запису у трудовій книжці не має, інструктаж з охорони праці на робочому місці проводився.
23 вересня 2019 року відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування у зв`язку з ненаданням позивачем документів та надіслано вимогу про надання документів до 30.09.2019.
30 вересня 2019 року відповідачем складено акт № KB 1573/1775/АВ, в якому зафіксовано порушення вимог частини першої статті 21, частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2019 № 413, оскільки:
- ОСОБА_2 працювала на посаді завідуючої на момент здійснення інспекційного відвідування, знаходилася за своїм робочим місцем без оформленого трудового договору, чим порушено частину першу статті 21 КЗпП;
- ФОП ОСОБА_1 не було подано повідомлення про прийняття працівників на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку підприємства як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановленою формою, чим порушено вимоги частини третьої ст.24 КЗпП України
- у порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413, працівника допустили до роботи без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.
Як наслідок, за результатами інспекційного відвідування відповідачем винесено постанову про накладення штрафу №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615 від 15.10.2019, якою на позивача було накладено штраф в сумі 125190 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем було порушено норми Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 та не доведено правомірності прийнятого рішення з огляду на прийняття ОСОБА_2 на роботу згідно із наказом від 14.08.2019, укладанням трудового договору від 15.08.2019, внесенням запису до трудової книжки та поданням до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві звіту про суми нарахованої заробітної плати за серпень 2019 року від 06.08.2019 та за 3 квартал 2019 року від 01.10.2019, тому постанова про накладення штрафу від 15 жовтня 2019 року №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615 є неправомірною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю врегульовані Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №295).
За приписами пунктів 2, 3 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів. Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.
Відповідно до пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
У відповідності до пунктів 19, 20 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження (пункт 21 Порядку №295).
У силу вимог пункту 29 Порядку №295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №2140/1828/18, від 19.09.2019 у справі № 808/3092/17, від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно з частиною першою ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема: при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Буквальне тлумачення норми статті 24 КЗпП України дає підстави для висновку, що порушення вимог частини третьої цієї статті матиме місце за умови встановлення факту неукладення трудового договору між такою особою і працівником та/або неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за умови фактичного виконання працівником трудових функцій.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», та визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (надалі - Порядок № 509).
У силу приписів частини другої ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на вказане, правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, та як наслідок - накладення штрафу у розмірі, встановленому частиною другою статті 265 КЗпП України.
Як свідчать матеріали справи, приймаючи оскаржувану постанову про накладення штрафу №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615 від 15.10.2019 відповідач виходив з того, що ФОП ОСОБА_1 не оформила трудовий договір у письмовій формі з ОСОБА_2 , яка працювала на посаді завідуючої та не подала повідомлення про прийняття працівників на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку підприємства.
Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що у матеріалах справи наявні документи, що підтверджують належне працевлаштування та оформлення трудових відносин з завідуючою закладу громадського харчування ОСОБА_2 , з огляду на: наказ №1-1 від 14.08.2019 про прийняття на роботу, трудовий договір від 15.08.2019, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , копію трудової книжки із внесення запису при прийняття на роботу, звіти про суми нарахованої заробітної плати за серпень 2019 року від 06.08.2019 та за 3 квартал 2019 року від 01.10.2019, подані до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві ФОП ОСОБА_1.
Крім того, у суді першої інстанції було допитано у якості свідка завідуючу закладу громадського харчування ОСОБА_2 , яка пояснила, що вона перебуває у родинних зв`язках з ФОП ОСОБА_1 , яка є її донькою, тому не була обізнана про записи, здійснені у її трудовій книжці, а певні обставини, зазначені у її поясненнях, були спричинені поведінкою посадових осіб Головного управління Держпраці у Київській області, які проводили інспекційне відвідування.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність з боку позивача порушень вимог трудового законодавства у вигляді допущення працівника до робочого місця без оформлення трудового договору у письмовій формі та неповідомлення органів податкової служби про прийняття такого працівника на роботу, а відтак наявні підстави для визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 15.10.2019 №КВ1573/1775/АВ/ТД/ФС-615.
У той же час, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив також з того, що відповідачем було порушено норми Порядку №509 під час розгляду справи про накладення штрафу відносно позивача.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що норми Порядку №509 у редакції чинній на момент проведення інспекційного відвідування зазнали відповідних змін з 30.08.2019 згідно з постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019.
Так, у силу вимог пункту 3 Порядку №509 (у редакції Постанови №823 від 21.08.2019) справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
У відповідності до пункту 4 Порядку №509 (у редакції Постанови №823 від 21.08.2019) під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
У той же час, пункти 5-8 Порядку №509, які передбачали обов`язкове письмове повідомлення суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу та участь такого суб`єкта господарювання або роботодавця під час розгляду справи, були виключені згідно з Постановою №823 від 21.08.2019.
З огляду на вказане, судом першої інстанції було застосовано закон у редакції, який не підлягав до застосуванню.
За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною другою статті ст. 317 КАС України закріплено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосуванню закону, який підлягав застосування.
Згідно з частиною четвертою вказаної статті зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення було застосовано норми Порядку №509 у редакції, які втратили чинність, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити судове рішення шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на порушення Головним управлінням Держпраці у Київській області норм 6, 7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, щодо розгляду справи відносно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , частково задовольнивши апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на порушення Головним управлінням Держпраці у Київській області норм 6, 7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, щодо розгляду справи відносно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
В іншій частині - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук