ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10593/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,
за участю секретаря Лисенко І.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Апарат Ради національної безпеки і оборони України про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни від 17 квітня 2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. 
Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що суд першої інстанції мав з`ясувати таку обставину справи, коли документ «дорухався» до державного виконавця, проте судом не взято до уваги той факт, що лист Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 09.04.2019 було отримано безпосередньо відділом примусового виконання рішень, на думку позивача, 19.04.2019 року, тобто через два дні після закриття виконавчого провадження.
Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано оцінку аргументам позивача щодо законності прийнятого державним виконавцем рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 09 квітня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л. О. відкрито виконавче провадження № 58727119 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а-9821/11/2670 виданого 07 серпня 2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді, з якої його звільнено - Державного експерта у Відділі проблем національної безпеки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки.
17 квітня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. була винесена постанова № 58727119 про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних виходив з того, що відповідач діяв в межах повноважень передбачених чинним законодавством України, а тому відсутні правові підстави для скасування постанови від 17.04.2019 року про закінчення виконавчого провадження. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами другою та четвертою статті 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
За п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з п. 9 ч. 1 ст.39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Чіткий порядок щодо виконання рішення судів про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника наведений у ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Таким чином, саме шляхом видання відповідного наказу або розпорядження про поновлення на роботі відбувається виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, третьою особою по справі, боржником у виконавчому провадженні було направлено державному виконавцю копію наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 16 серпня 2018 року № 475-к та копію трудової книжки позивача, в якій наявний запис від 27 серпня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України, призначивши на рівнозначну посаду державного експерта служби з питань безпеки у воєнній сфері на умовах строкового трудового на час знаходження ОСОБА_2 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в оскаржуваній постанові від 17.04.2019 про закінчення виконавчого провадження ВП №58727119 з примусового виконання виконавчого листа №2а-9821/11/2670 від 07.08.2018, відповідач зазначає про те, що відповідно до листа Апарату ради національної безпеки і оборони України від 09.04.2019 №523/23-03/2-19 рішення суду виконано фактично в повному обсязі, а саме: поновлено ОСОБА_1 на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України, призначивши на посаду державного експерта служби з питань безпеки у воєнній сфері Апарату Ради національної безпеки і оборони України, яка є рівнозначною посаді, з якої його звільнено, про що видано наказ від 16.08.2018 №475-к. 
Колегія суддів, звертає увагу, що державний виконавець з огляду на свій правовий статус не може під час примусового виконання судового рішення давати правову оцінку змісту (суті) рішень суб`єкта владних повноважень, які прийняті останніми на виконання рішення суду, як критерію/умови належного виконання боржником судового рішення (щодо якого відкрито виконавче провадження).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №805/2174/17-а.
Враховуючи викладене, за результатом розгляду спору колегія суддів вважає правомірними дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та винесення оскаржуваної постанови.
Доводи апелянта з посиланням на практику Верховного Суду, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якого його було незаконно звільнено, зводяться фактично до непогодження позивачем із посадою на яку його було поновлено. 
Разом з тим, вказане не є предметом спору в межах адміністративної справи №640/10593/19, а тому підстави для надання таким обставинам правової оцінки відсутні.
Крім того, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що суд не вправі зобов`язувати відповідача виконати рішення суду, яке набрало законної сили, шляхом ухвалення іншого рішення, з огляду на те, що примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме вимоги ч.1,3 ст.126, ч.1 ст. 129 та ч.3 ст.165 КАС України при постановленні ухвали про відкриття провадження по справі, та його заперечення проти протокольної ухвали від 23.12.2019 про перехід до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч.9 ст.205 КАС України, спростовуються матеріалами справи та передбаченим законодавством порядком розгляду справи у разі неявки учасника справи в судове засідання.
Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: 

Судді: 

Повний текст постанови виготовлено 27.02.2020 року.