ПОСТАНОВА 
Іменем України

06 лютого 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/4279/17
провадження № 22-ц/4809/149/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  
Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Кіселика С. А. 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:          
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету міської ради м. Кропивницького,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Панфілова А. В.) від 11 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він з відповідачкою являються батьками малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу син проживав з матір`ю, а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 лютого 2011 року.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 березня 2016 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року. А також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 у розмірі ј частин з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 жовтня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач також вказував, що ОСОБА_2 із 2014 року проживає окремо від дитини,  обов`язків, які покладені законом на батьків, не виконує. Усі питання щодо зростання і виховання дитини вирішуються ним самостійно, без участі та підтримки відповідачки. Син перебуває на повному його утриманні. Мати дитини не піклується про нього, не проявляє заінтересованості щодо його долі, не цікавиться його справами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не створює умов для отримання ним освіти.
Крім того, позивач зазначав, що ОСОБА_2 свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки перешкод чи заборони щодо побачень з дитиною їй ніхто не чинить.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 грудня 2018 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що відповідачка не бере ніякої участі в житті сина ОСОБА_4 , не займається його вихованням, не відвідує за місцем проживання, не цікавиться станом здоров`я, навчанням, втратила материнські почуття до нього та тісний зв`язок з ним за відсутності реальних перешкод у виконанні батьківських обов`язків. Суд вважав вину відповідачки доведеною. За таких обставини, дійшов висновку, що є достатні підстави для позбавлення її батьківських прав, яке відповідатиме інтересам дитини.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
У січні 2019 року відповідачка подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість внаслідок порушення судом норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права. 
Вона не погоджується із висновками суду першої інстанції на те, що  ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина. Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позбавлення батьківських прав, є крайнім заходом впливу на осіб, які свідомо порушують свої батьківські обов`язки. Суд не врахував, що з 2016 року відповідач та його батьки перешкоджають їй у зустрічах з дитиною, вона не має можливості реалізувати свої батьківські права та виконувати відповідні обов`язки, вона не має інформації про дитину. У зв`язку з цим у 2017 році вона звернулася до суду з позовом про зміну місця проживання дитини біля неї. Вона вважає, що за обставин, які склалися, підстав вважати що вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків немає. 
У зв`язку з наведеним відповідачка просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 грудня 2018 року і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав.
Зміст відзивів на апеляційну скаргу
Третя особа - Виконавчий комітет міської ради міста Кропивницького у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що доводи відповідачки не доводять виконання нею своїх батьківських обов`язків. При підготовці висновку органу опіки та піклування що вирішення цієї справи відповідачці було запропоновано надати докази виконання батьківських обов`язків. Враховуючи, що вона заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Але таких доказів вона так і не надала. Дитина підтвердила, що не бачилася з матір`ю кілька років і не вважає її своєю сім`єю через це ображається на неї. Було здобуто докази ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Тому, рішення суду є законним і обґрунтованим.
Позивач не скористався своїм правом надати письмовий відзив на апеляційну скаргу.
Рух справи
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи учасників справи у судовому засіданні
Відповідачка в судове засідання, у якому відбувся розгляд її апеляційної скарги, особисто не з`явилася. Але її представник - адвокат Ромаданова Г. Г. підтримала апеляційну скаргу.
Позивач заперечив проти вимог відповідачки, надав суду пояснення в яких він відхиляє доводи апеляційної скарги, наполягає на доведеності вини відповідачки та законності рішення суду першої інстанції.
Представник позивача - адвокат Титаренко Г. С. пояснила, що позивач в суді першої інстанції довів факти умисного невиконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо сина. Натомість відповідачка не довела свої заперечення проти позову. Суд правильно встановив обставини справи і вирішив справу відповідно до закону.
Представник Виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явився. Але подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. При цьому повідомив про підтримання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав і відсутність у справі нових обставин для його перегляду.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням  Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 лютого 2011 року.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 березня 2016 року визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частин з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 27 жовтня 2015 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з довідкою від 02 червня 2017 року № 136, виданою комунальним закладом «Навчально-виховного об`єднання № 32 «Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, позашкільний центр «Школа мистецтв» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області»,   ОСОБА_3 навчається в зазначеному навчальному закладі. Мати ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не бере належної участі у вихованні сина, протягом навчання сина в цьому навчальному закладі не відвідувала батьківських зборів, взагалі життям, навчанням сина не цікавиться(т. 1, а. с. 165). 
Відповідачка не сплачує присуджені з неї аліменти на утримання сина ОСОБА_4 .
ОСОБА_2 не зустрічається з сином ОСОБА_4 , не спілкується з ним, навчальні заклади та секції, у яких розвиває свої здібності дитина, не відвідує, спілкування з викладачами про дитину не веде.
Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради (надалі назву цього органу змінено на Виконавчий комітет міської ради міста Кропивницького) від 14 липня 2017 року № 3838/49-05-24 визначено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення:
У цій справі між сторонами виник спір стосовно виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , який проживає з батьком і знаходиться на його повному утриманні в той час, як мати дитини проживає окремо і не виконує рішення суду про стягнення з неї аліментів на дитину.
1 Норми матеріального права, які застосовує суд до спірних правовідносин
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з приписами  ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Відповідно до частин 1 - 5статті 150 СК України  Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.  Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (частини 1 - 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Отже, сутність батьківського виховання можна визначити, як створення батьками умов та застосування засобів впливу на свідомість, почуття і волю дитини з метою формування всебічно і гармонійно розвиненої особистості, вироблення у дитини позитивних навичок і звичок, її соціалізацію.
Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 СК України).
Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави для позбавлення батьківських прав визначені ч. 1 ст. 164 СК України, яка встановлює, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Зважаючи на зазначені позивачем підстави позову до спірних правовідносин застосовується п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).
В пунктах 15,16,18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 N 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
З аналізу зазначених правових норм видно, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», п. 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
2 Оцінка суду
Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Позивач, який заявив вимогу про позбавлення батьківських прав, має довести не лише обставини, якими він обґрунтовує позов, а й факти, з наявністю яких закон пов`язує настання бажаного для нього правового наслідку.
Натомість відповідачка, яка заперечує проти позову, повинна спростувати факти, якими обґрунтовано позов, довести наявність обставин, якими обґрунтовуються її заперечення.
З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 їх спільний син ОСОБА_4 проживав з матір`ю. 
Цю обставину сторони визнають.
Крім того, вона встановлена рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 березня 2016 року у справі ЄУН 404/7734/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. 
Цим самими рішенням суду вирішено спір батьків щодо місця проживання дитини та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Присуджені рішенням суду аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 не сплачує, що підтверджується довідками Фортечного відділу ДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області від 07 червня 2-017 року № 842, № 847 (т. 1 с. 168 - 169) та постановою державного виконавця від 15 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві ОСОБА_2 виїзду за межі України (т. 1 с. 102).
Суд першої інстанції дослідив надані позивачем письмові докази: 
1. довідку Кіровоградської дитячої міської лікарні від 01 вересня 2016 року № 352 з якої вбачається ОСОБА_3 у період із 12 по 30 серпня 2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в педіатричному відділенні лікарні, а його догляд здійснювали: батько - ОСОБА_1 , баба - ОСОБА_5 та дід - ОСОБА_6 ( т. 1, а. с. 164);
2. характеристику, видану Кіровоградською обласною асоціацією кіокушинкай карате без дати та номеру, з якої вбачається, що ОСОБА_3 займається тренуваннями в секції з 02 травня 2016 року і з того часу мати дитини ОСОБА_2 батьківські збори не відвідувала, процесом тренування не цікавилася, натомість цим займався батько дитини та дід з бабою (т. 1, с. 167);
3. довідку комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 61 «Гніздечко» комбінованого типу Кіровоградської міської ради» від 09 жовтня 2017 року №11, з якої встановив, що ОСОБА_7 (справжне ім`я - ОСОБА_7 відвідував ДНЗ з 25 листопада 2013 року по 31 серпня 2016 року, його мати ОСОБА_2 не брала участі у вихованні дитини, не приводила і не забирала сина із закладу (т. 1, с. 173).
Суд також допитав свідків позивача : ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які дали свої показання на користь позивача та підтвердили, що вихованням дитини займається він та його батьки, а відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки. 
Власне, відповідачка не заперечувала ті обставини, що з часу зміни місця проживання дитини біля батька вона не бачилася з сином, дошкільний навчальний заклад та спортивну секцію, де навчався ОСОБА_4 , не відвідувала, у період його перебування у лікарні не здійснювала догляд за ним. 
Ґрунтуючись лише на наданих позивачем доказах, суд встановив, що відповідачка умисно не виконувала свої батьківські обов`язки так, як перешкод з боку батька дитини та діда з бабою для неї не було.
Однак, суд не дав оцінки доводам відповідачки про існування конфлікту між нею і позивачем щодо місця проживання сина і її участі у його виховані в який були втягнуті дід та баби дитини з обох сторін. 
Всупереч приписам ст. 89 ЦПК України суд не звернув уваги на надані відповідачкою доказам на підтвердження цих обставин. 
Так, з листа Кропивницького відділу поліції ГУНП у Кіровоградській області від 07 березня 2018 року № Аз-39/117-18 (т. 1 с. 80) вбачається, що до пред`явлення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав остання тричі (02 та 04 березня 2016 року і 01 червня 2017 року) зверталася до поліції зі скаргами на те, що ОСОБА_1 , а також його батьки - ОСОБА_6 і ОСОБА_5 створюють їй перешкоди у побаченнях з сином ОСОБА_4 , налаштовують дитину проти неї, утримують дитину в себе.
З аналогічного змісту скаргою ОСОБА_2 зверталася до поліції 04 липня 2018 року, що підтверджується довідкою (т. 1 с. 123), а також до Кіровоградської місцевої прокуратури (т. 1 с. 147).
Згідно з письмовою інформацією Служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 30 листопада 2017 року за вих. № 3068 (т. 1 с. 3068), 29 травня 2017 року ОСОБА_2 зверталася до служби у справах дітей із заявою про визначення порядку її участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_12 , але на вимогу заявниці вона була залишена без розгляду.
Своє рішення залишити заяву від 29 травня 2017 року без розгляду відповідачка пояснила тиском на неї зі сторони позивача та органу опіки і піклування.
Щодо поважності причин невиконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 суду не навела ніяких аргументів. Однак, з копії її трудової книжки (т. 1 с. 61 - 62) вбачається, що вона не працевлаштована з вересня 2013 року. Крім того, у письмовому поясненні, адресованому начальнику Фортечного відділу ДВС м. Кропивницького від 02 травня 2018 року (т. 1 с. 103 - 105), вона зазначила, що намагалася розв`язати питання погашення боргу по аліментах шляхом передачі в дар сину квартири її матері, але на таку пропозицію не погодилися батьки стягувача ОСОБА_1 з якими проживає дитина. 
Крім того, відповідачка надала суду довідку Київського військового ліцею імені Івана Богуна від 21 серпня 2017 року № 141 (т. 1 с. 78) та витяг із наказу начальника цього навчального закладу від 15 лютого 2013 року № 31 (т. 1 с. 79) з яких вбачається, що ОСОБА_1 з 15 лютого 2013 року перебуває на службі в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна.
Отже, твердження відповідачки, що їхній з позивачем малолітній син ОСОБА_4 фактично проживає з дідом і бабою в м. Кропивницькому, а позивач переважно знаходиться на службі в іншому місці є обґрунтованими. 
Оцінюючи надані сторонами докази, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кропивницького апеляційного суду робить висновок, що відповідачка дійсно не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина ОСОБА_4 , але таке невиконання обумовлене тим, що дитина проживає з дідом і бабою за місцем реєстрації батька, визначеного рішенням суду від 15 березня 2016 року у справі ЄУН 404/7734/15-ц, з якими у відповідачки склалися неприязні відносини, що створює їй реальні перешкоди у вільному виконанні своїх обов`язків виховувати дитину та опікуватися нею.
Відповідачка вчиняла дії щодо усунення таких перешкод, хоч вони і не були вдалими. 
Суд погоджується, що відповідачка не використала всіх правових механізмів для вирішення спору щодо її участі в житті дитини, а ігнорування нею комунікації з дошкільним навчальним закладом, спортивною секцією щодо дитини є невиправданим. 
Однак, факти у цій справі не дають підстав вважати доведеними твердження поповича про те, що відповідачка є нікудишньою матір`ю, яка, нібито, збайдужіла до своєї дитини і всіляко уникає виконання батьківських обов`язків.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно встановив, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з малолітнім сином ОСОБА_4 та брати участь у його вихованні.
Суд також не врахував дані, які характеризують особу ОСОБА_2 , а саме: вона має вищу освіту та здобула кваліфікацію пілота (т. 1 с. 65), наркологічних захворювань у неї не виявлено (т. 1 с. 74), на диспансерному обліку у психіатра не перебуває (т. 1 с. 72), проте може гостро реагувати на стрес (т. 1 с. 139).
Невиконання рішення суду про стягнення аліментів не вказує на ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та з урахуванням встановленого ст. 164 СК України вичерпного переліку підстав для позбавлення батьківських прав не може бути підставою для задоволення такого позову. 
Позитивний висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 є недостатньо обґрунтований, формальний і такий, що ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах справи та без урахування особи матері, оцінки причин, які призвели до виникнення складної ситуації, та без урахування можливості її виправлення, а також без урахування істинних інтересів дитини. 
Колегія суддів вважає, що саме по собі посилання у зазначеному висновку на ненадання ОСОБА_2 документів, які б засвідчували факт виконання нею своїх обов`язків відносно сина не свідчить про невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. 
Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Враховуючи всі обставини цієї справи колегія суддів робить висновок, що позивачка не втратила інтерес до дитини, не відмовилася від піклування про неї, бажає реалізації своїх батьківських прав та виконання відповідних обов`язків. 
Фактів, які б вказували на наявність загрози для інтересів дитини, у випадку збереження за відповідачкою її батьківських прав, суд апеляційної інстанції не встановив. 
Суд також вважає, що інтересам дитини відповідає збереження зв`язку з матір`ю так, як він потребує її турботи про нього, спілкування з нею, хоч фактично в цьому тривалий час обмежений.
При цьому ні позивач, ні орган опіки та піклування не навели аргументів на користь того, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідало б інтересам дитини. 
Та обставина, що дитина не сприймає матір, як члена своєї сім`ї, ображається на неї є наслідком не лише поведінки відповідачки, а й тих членів сім`ї дитини, з якими дитина проживає постійно і які мають на неї безпосередній вплив. 
Отже, дитина стала жертвою конфлікту між її батьками та іншими родичами. 
Крім того, батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому  тимчасове погіршення їх особистих стосунків не являється підставою для позбавлення цих прав.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам закону оскільки суд неповно встановив обставини справи чим позбавив себе можливості зробити правильні висновки та правильно застосувати закон.
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровоград від 11 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 відмовити. 
     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 лютого 2019 року.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.  Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. М. Єгорова 

С. А. Кіселик