ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3692/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.10.2019 в адміністративній справі №280/3692/19 за позовом ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,- 

в с т а н о в и В:
          
У липні 2019 року позивач звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (далі - відповідач), в якому позивач просила визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачки – протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладене в листах відповідача від 26.02.2019 та 18.04.2019 та зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.10.2019 р. адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листах Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя від 26 лютого 2019 року  та 18 квітня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 24 січня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог  відмовити. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не вчинено жодних дій, які б порушували права позивача. Позивач взагалі не підтверджує факт проживання на території Запорізької області. Так як пенсія позивачу не нараховувалася та не має вини Пенсійного фонду України в її неотриманні, то компенсація втрати частини доходів не підлягає виплаті. Додатково звертає увагу суду на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Додатково відповідачем заявлено клопотання про заміну відповідача його правонаступником – Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.  
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів    ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, внаслідок наступного.
Дослідивши обставини по справі колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1  ст. 41 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Передбачене  Конституцією  право громадян на соціальний захист конкретизоване у  Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та  Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.
Згідно ч. 3-4  ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому  Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Так, ч. 1-2  ст. 92 Закону № 1788-XII  визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Пунктом 2 ч. 1  ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV  (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до  ст. 51 Закону №1058-IV  у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009  у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення  ст. 51 Закону №1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення  Закону №1058-ІV  втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Відповідно до п. 3.3 вказаного  рішення  оспорюваними нормами  Закону №1058-ІV  держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Частиною 2  ст. 152 Конституції України  встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами  Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування"  з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений  ст. 46 Конституції України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення  ст. 51 Закону №1058-ІV  виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного  Закону.
Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.
Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки  Конституція України  та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач своєю трудовою діяльністю отримав право на призначення пенсії за віком в Україні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він має право на поновлення пенсії незалежно від місця його проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в  рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні пенсійної виплати.
Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009 р. з урахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.
Так, згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Отже, законодавством не встановлено обов`язку для пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично 07.10.2009 р., при цьому за відсутності у пенсійного органу інформації про її місце проживання тощо.
Отже, з огляду на вказані обставини справи, позивач з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 1996 р. мала право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористалась тільки 24.01.2019 р., коли через уповноваженого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просив перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо необхідності поновлення виплати пенсії з дня звернення представника позивача до пенсійного органу з відповідною заявою.
Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що висловлена в постанові від 20.02.2018 р. у справі №757/12134/14-а.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку що судом повно встановлені обставини по справі та вірно наданої їм правову оцінку, правомірна та обґрунтовано обрано засіб відновлення порушеного права позивача.
В межах доводів апеляційної скарги підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.
Керуючись статтями  241-245,  250,  315,  316,  321,  322,  327,  329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року -    залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова