Постанова
Іменем України
 
29 січня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 570/4887/17-ц
провадження № 61-2079св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року у складі судді Красовського О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у березні 1999 року вона з чоловіком придбала земельну ділянку площею 0,18 га на АДРЕСА_1 . У 2010 році на ім`я її чоловіка виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. У період із             2001 року і до теперішнього часу вона та її чоловік на зазначеній ділянці збудували будинок. У вересні 2017 року від сусідів вона дізналася про те, що ділянка подарована її чоловіком сину - ОСОБА_3 . Свою згоду на оформлення договору вона не надавала. Зважаючи на те, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя нотаріус мав би вимагати згоду іншого подружжя на відчуження майна. Оскільки її права є порушеними (не дотримані норми частини першої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України), то такий правочин має бути визнаний судом недійсним.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,183 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,0870 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0960 га.
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що      ОСОБА_2 набув земельну ділянку у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування в порядку статті 118 ЗК України (безоплатна приватизація земельної ділянки громадянином), а тому спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, то при укладенні оспорюваного договору дарування згода іншого з подружжя не потрібна. У договорі дарування чітко зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків правочину, що укладається, сторонам роз`яснено. Цей договір не містить характеру мнимої чи удаваної угоди. Дарування здійснюється за доброю волею.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, та при укладенні оспорюваного договору дарування згода ОСОБА_1 не потрібна.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти.
 
У травні 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що позивачем не подано до суду належних доказів, що спірні земельні ділянки є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилання ОСОБА_1 на те, що земельна ділянка придбалась нею та ОСОБА_2 за відплатним договором є абсурдним, оскільки це спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема рішенням Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 270, державними актами ЯЛ № 116510 та ЯЛ № 116511, технічною документацією із землеустрою щодо складення державного акта на право власності на земельну ділянку, в яких скрізь вказано, що земельна ділянка передана на праві приватної власності безоплатно ОСОБА_2 сільською радою, a не на підставі договору/
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
Обставини встановлені судами
 
22 грудня 2010 між ОСОБА_2 (даруватель) та ОСОБА_3 (обдарованим) укладений договір дарування земельної ділянки на АДРЕСА_1 (загальною площею 0,183 га), яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0870 га, та ведення особистого селянського господарства площею 0,0960 га, кадастрові номери: 56:246:870:00:05:017:0228, 56:246:870:00:05:017:0229. Договір посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С. Г. за реєстровим № 2-1769.
 
Подарована земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Новоукраїнською сільською радою 04 жовтня 2010 року на підставі рішення Новоукраїнської сільської ради від 22 червня 2010 року № 270, за яким ОСОБА_2 набув земельну ділянку у власність у порядку статті 118 ЗК України (безоплатна приватизація земельної ділянки громадянином).
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної  реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 

 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
 
Правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,183 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,0870 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0960 га, належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 внаслідок безоплатної приватизації у 2010 році, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування, не повинен був отримувати згоду другого з подружжя.
 
Твердження заявника про те, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка передана ОСОБА_2 у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Новоукраїнської сільської ради.
 
Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено. 
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик