Головуючий у І інстанції Хоменко В.С.
Провадження №22-ц/824/1297/2020                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
23 січня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                              Іванової І.В., Мельника Я.С.,
       при секретарі:                   Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою заступника Генерального прокурора на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року про скасування заходів забезпечення позову по справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_5 , треті особи: Обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», Товариство з обмеженою відповідальністю «Срібна затока», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеграліті Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Індекс-Груп», про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
     У лютому 2019 року заступник Генерального прокурора звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_5 , треті особи: Обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», Товариство з обмеженою відповідальністю «Срібна затока», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеграліті Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Індекс-Груп», про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
     Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, задоволено заяву заступника Генерального прокурора про забезпечення позову та накладено арешт на земельні ділянки: площами 0,75 га, кадастровий 8000000000:90:371:0172; 0,6901 га, кадастровий 8000000000:90:371:0173; 12,2861 га, кадастровий 8000000000:90:371:0174; 0,8937 га, кадастровий 8000000000:90:371:0175; 4,4 га, кадастровий 8000000000:90:371:0165, які розташовані на 21 км. Столичного шосе у Голосіївському районі міста Києва. Заборонено ОСОБА_5 та іншим особам вчиняти будь-які дії із зазначеними земельними ділянками, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини щодо них.
     Судове рішення мотивовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані земельні ділянки із забороною відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини щодо них, може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову.
     22.07.2019 року представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Швидкий О.О. подав клопотання, в якому просив скасувати вжиті заходи забезпечення позову, посилаючись на те, що наявність самого по собі позову про витребування земельних ділянок в жодному разі не може бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони користуватись або розпоряджатись ними законному власнику, а вжиті судом заходи забезпечення позову є незаконними, непропорційними та запроваджені всупереч публічних інтересів, у зв`язку із чим підлягають скасуванню.
      Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року клопотання представника  ОСОБА_5 адвоката Швидкого О.О. про скасування заходів забезпечення позову задоволено. 
     Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у справі № 752/3093/19.
     Не погоджуючись з ухвалою, заступник Генерального прокурора подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Швидкого О.О. про скасування заходів забезпечення позову. В апеляційній скарзі апелянт, зокрема, посилався на те, що клопотання про скасування заходів забезпечення позову містить мотиви, які є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову в апеляційному порядку. При цьому ухвала суду першої інстанції від 15 лютого 2019 року про забезпечення позову була предметом апеляційної перевірки, за наслідками якої 12 червня 2019 року її було залишено без змін. Також прокурор у скарзі посилався на те, що з огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.   
     У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив залишити ухвалу суду без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
     В судовому засіданні прокурор подану апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
     Представниквідповідача ОСОБА_5 адвокат Швидкий О.О. в апеляційному суді проти задоволення скарги прокурора заперечив з підстав, викладених у відзиві.
   Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
     Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
     Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
     Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
     Відповідно до положень частин першої, другої та четвертої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
     Скасовуючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини скасування заходів забезпечення позову, наведені в клопотанні представником відповідача, є суттєвими та обґрунтованими, а тому маються всі правові підстави для задоволення клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову.
     Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
     Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
     У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в спорах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року роз`яснено судам, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. 
     Ч. 4 ст. 158 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
     За положеннями ч. 6 ст. 158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.
     Приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
     За ч. 8 ст. 158 ЦПК України якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
     У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
     У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.ч.9 та 10 ст.158 ЦПК України).
     Системний аналіз положень ст. 158 ЦПК України вказує на те, що у питанні скасування заходів забезпечення позову суд наділений певними дискреційними повноваженнями. З огляду на це, заходи забезпечення позову, за підставами їх скасування, можна умовно поділити на 2 категорії:
-    заходи забезпечення позову, які підлягають скасуванню з підстав, визначених Законом;
-  та заходи забезпечення позову, які скасовуються з підстав, визначених судом.
     До категорії заходів забезпечення позову, що скасовуються у випадках, визначених Законом, можна віднести ситуації, врегульовані положеннями ч.ч.7-10 та ч.13 ст.158 ЦПК України. Вищевказані випадки скасування або припинення дії заходів забезпечення позову обумовлені настанням конкретних обставин, з якими закон пов`язує скасування (припинення) заходів забезпечення позову, зокрема, відмова у задоволенні позову, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, повернення позовної заяви, тощо.
     В той же час, ч. 1 ст. 158 ЦПК України передбачає, що суд може з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням сторони скасувати заходи забезпечення позову. При цьому, положеннями ст. 158 ЦПК України не встановлено вичерпного переліку підстав, які зумовлюють скасування судом заходів забезпечення позову, або зобов`язують суд проявити власну ініціативу щодо такого скасування.
     Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати здекількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.
     Це надає можливість представникові влади здійснювати вибір варіанта рішення відповідно до власних міркувань, не обмежуючись чітко визначеним варіантом вирішення для конкретної ситуації.
     Таким чином, у питанні скасування заходів забезпечення позову, якщо це не підпадає під ознаки випадків, встановлених ч.ч.7-10 та ч.13 ст.158 ЦПК України, суд наділений певною свободою розсуду.
     Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що підставою для її постановлення судом  стала перевірка обставин, зазначених у клопотанні представника відповідача про порушення права відповідача на мирне володіння майном в контексті практики Європейського Суду з прав людини.
     Зазначені обставини не були предметом розгляду під час вжиття судом заходів забезпечення позову у лютому 2019 року та не були предметом перевірки під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.
     Проте, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд скасував заходи забезпечення позову фактично з підстав неправомірності їх вжиття, не зважаючи на те, що ухвала про забезпечення позову була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який залишив її без змін. 
     Як зазначено вище, стаття 158 ЦПК України не містить вичерпного переліку підстав для скасування заходів забезпечення позову, відтак, за обставинами конкретної справи вони можуть бути різними.
     Ст.1 Протоколу №1 до  Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
     При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
     Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
     В цьому контексті заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ у справі «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, в якому констатовано порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. За висновком ЄСПЛ, у 2006 році заявника протиправно позбавлено права власності на земельну ділянку (пай) без надання відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування. Як наслідок, ЄСПЛ зобов`язав Україну сплатити 10000 євро відшкодування матеріальної, моральної шкоди та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися. У справі «Беєлер проти Італії» ЄСПЛ дійшов висновку, що будь-яке втручання органу влади у захищене право власності не суперечитиме ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним тільки після того, як буде встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
     Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданої представником відповідача апеляційному суду, вбачається, що на спірних земельних ділянках знаходиться об`єкт нерухомого майна - комплекс у складі житлової малоповерхової забудови та об`єктів адміністративно-офісного та рекреаційного призначення, загальною площею 15 030,83 кв.м. Суд першої інстанції при вжитті заходів забезпечення позову не проаналізував дану обставину на предмет того, чи не порушить вжиття заходів забезпечення позову права інших осіб на мирне володіння майном, не встановивши, які саме об`єкти входять до складу комплексу, власником якого є ОСОБА_5 , та не з`ясувавши факт наявності чи відсутності майнових прав інших осіб на вищевказане нерухоме майно.
     Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна будинку. Спільним майном будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
     Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, колегія суддів бере до уваги те, що клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову є вмотивованим, на час розгляду судом питання про забезпечення позову суду не було відомо про наявність на спірних земельних ділянках комплексу у складі житлової малоповерхової забудови та об`єктів адміністративно-офісного та рекреаційного призначення, загальною площею 15 030,83 кв.м., що є новою обставиною, яка дає підстави для висновку про те, що вжиття заходів забезпечення позову в лютому 2019 року могло порушити майнові права інших осіб, які не беруть участі в розгляді справи, в зв`язку із чим колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у справі підстав до скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року.
     Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом при скасуванні заходів забезпечення позову не враховано того факту, що ухвала про вжиття заходів забезпечення позову була залишена без змін судом апеляційної інстанції, законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали не спростовують, оскільки суд першої інстанції, скасовуючи заходи забезпечення позову, виходив з підстав, які не були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову.  
     Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують. При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову в разі належного підтвердження ним підстав до їхнього застосування.
     Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
     Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги заступника Генерального прокурора - без задоволення.
     Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
 
     Апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора - залишити без задоволення.
     Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.
     Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
     Головуючий:
     Судді: