ПОСТАНОВА
Іменем України

06 лютого 2020 року 
Київ
справа №520/692/19
адміністративне провадження №К/9901/30632/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Губської О.А., Калашнікової О.В., 
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року (у складі головуючого судді Білової О.В.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року (колегія суддів у складі головуючого судді Макаренко Я.М., суддів: Бартош Н.С., Мінаєвої О.М.)
у справі №520/692/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Чугуївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, з урахуванням заміни відповідача, до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Чугуївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Харківській області №653 о/с від 6 листопада 2015 року в частини звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту з) пункту 64 Положення про проходження служби в органах внутрішніх справ України без виплати компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 2009-2014 роки як такий, що виданий із порушенням Закону;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії щодо невиплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки;
- стягнути із Головного управління МВС України у Харківській області на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки у розмірі 17660,25 гривень;
- стягнути з Головного управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки належних виплат при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ за період із 7 листопада 2015 року до 14 січня 2019 року у розмірі 126984,12 грн.
2. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.
3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
4. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з 3 серпня 2005 року по 6 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходила службу в МВС України в Харківській області.
5. Так, у період з 28 червня 2009 року по 28 квітня 2010 року - на посаді слідчого в Люботинському МВ ГУМВС України в Харківській області, у період з 28 квітня 2010 року по 21 червня 2013 року - на посаді слідчого в Печенізькому РВ ГУМВС України в Харківській області, Печенізькому СВМ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області, з 21 червня 2013 року по 6 листопада 2015 року - на посаді слідчого СВ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області.
6. 6 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнена з ОВС наказом ГУМВС України в Харківській області №653 о/с від 6 листопада 2015 року на підставі власної заяви відповідно до підпункту з) пункту 64 Положення про проходження служби в органах внутрішніх справ України та на підставі заяви позивача від 7 листопада 2015 року її прийнято на службу до Національної поліції.
7. З 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнена зі служби в поліції за власним бажанням. 
8. 27 листопада 2018 року позивач звернулась до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з заявою про досудове врегулювання трудового спору щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2009-2014 роки.
9. Листом від 27 грудня 2018 року №П-440/2/119-29/02-2018 Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області за результатами розгляду поданої заяви повідомило позивачку, що грошова компенсація за невикористану у році звільнення (2015 році) відпустку позивачу була виплачено, щодо інших років - у позивача таке право відсутнє.
10.          Вважаючи незаконними такі дії відповідача, позивачка звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
11.          Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив тим, що позивачці в рік її звільнення з органів внутрішніх справ (2015 рік) виплачено компенсацію за невикористану відпустку за цей рік. Водночас підстави для виплати позивачці зазначеної компенсації за інші роки (2009-2014) відсутні, оскільки законодавством передбачено можливість отримання такої компенсації лише за відпустку, яку нею не використано в році звільнення.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
12.          Позивач у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
13.          Зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково послався на практику Верховного Суду, оскільки в його рішеннях спірні правовідносини стосувались порушених прав поліцейських, відносно яких на час звільнення діяв Закон України «Про Національну поліцію». Водночас у розглядуваному випадку на час звільнення із органів внутрішніх справ на нього розповсюджувався Закон України «Про міліцію», який не містив жодних положень, які б обмежували право працівника міліції на компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку.
14.          При цьому позивачка посилається на постанови Верховного Суду від 5 вересня 2019 року (справа №810/5537/15), від 30 січня 2019 року (справа №807/3664/14) та від 4 травня 2018 року (справа №808/858/16).
15.          Крім того, звертає увагу, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 (далі - Положення №114), не встановлено заборони виплачувати компенсацію за роки, що передують року звільнення, тобто ним не врегульовано це питання.
16.          З огляду на це, зазначає позивачка, до спірних правовідносин в цій частині підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, якими й передбачено виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки.
17.          У відзиві на касаційну скаргу відповідач погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, вважає їх законними та обґрунтованими, тому просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
18.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
19.          Спірні правовідносини у справі склались з приводу невиплати позивачці компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009-2014 роки роботи в органах внутрішніх справ.
20.          Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про міліцію» (чинного на час проходження позивачкою служби в органах внутрішніх справ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом  Міністрів України.
21.          Так, Положення №114 визначало порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.
22.          Згідно з пунктом 56 зазначеного Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
23.          Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
24.          Тлумачення наведеної норми Положення №114 в контексті аналогічних спірних правовідносин неодноразово здійснювалось Верховним Судом.
25.          Так, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року (справа №816/225015), від 16 травня 2019 року (справа №825/100/15-а) Верховний Суд вказав, що аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що передбачене нею право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.
26.          Оскільки позивачку звільнено з органів внутрішніх справ у 2015 році і їй виплачено грошову компенсацію за невикористану за цей рік відпустку, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2009-2014 роки.
27.          Доводи позивачки, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, якими й передбачено виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, є безпідставними з огляду на таке.
28.          Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, також неодноразово розглядались Верховним Судом.
29.          Так, зокрема, у постановах від 15 березня 2019 року (справа №814/2594/16), від 7 серпня 2019 року (справа №820/5122/17), від 16 травня 2019 року (справа №825/100/15-а) Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
30.          Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.
31.          Як зазначалось, питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки працівниками органів внутрішніх справ, які звільняються, врегульовані нормами Положення №114, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
32.          Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи позивачки, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України та Законом України «Про відпустки».
33.          Доводи позивачки, що у подібних спорах Верховний Суд ставав на захист прав позивачів (постанови Верховного Суду від 5 вересня 2019 року (справа №810/5537/15), від 30 січня 2019 року (справа №807/3664/14) та від 4 травня 2018 року (справа №808/858/16)) є безпідставними, оскільки рішення у зазначених справах ухвалені за інших фактичних обставин, ніж у справі, що розглядається, та стосується інших правовідносин, тому висновки в цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, зробленим у справах, на які посилається позивачка.
34.          Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові в частині вимог про стягнення на користь позивачки грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2009-2014 роки, то відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
35.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
36.          Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
37.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі №520/692/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська 
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду