ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2/593/73/2019	Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М. 	
Провадження № 22-ц/817/46/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Сташків Б. І., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
з участю сторін - представника позивача АТ “Приватбанк” - адвоката
Панькова О.П., відповідача ОСОБА_1 і його
представника адвоката Мартищук Л.П.,  

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку “Приватбанк” на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року, постановлене суддею Музикою Я.М., у цивільній справі № 2/593/73/2019 за позовом акціонерного товариства комерційного банку “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року позивач АТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що згідно укладеного договору № б/н від 11.04.2012 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання умов договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів і відсотків за їх користування станом на 30.09.2018 року відповідач має заборгованість — 137 887, 43 грн., що складається з: 2 580, 41 грн. - заборгованості за кредитом; 129 857, 02 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 5 450, 00 грн. - заборгованості за пенею та комісією. Також, посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, просило стягнути з ОСОБА_1 у судовому порядку заборгованість за кредитним договором, що становить 114 262, 00 грн.
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “Приватбанк” просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, прийнятим з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на не вжиття судом заходів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, що полягає у не встановленні судом такої істотної обставини, як строк дії картки. При цьому, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 було надано кредитні картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з терміном дії останньої 09/16. З урахуванням наявної в матеріалах справи виписки по рахунку, з якої вбачається, що відповідач активно користувався карткою з терміном дії до 09/16, що є неможливим без її отримання, вважає безпідставними висновки суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності.
Також, звертає увагу й на те, що п.п.3.1.1., 3.1.2., 3.1.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачено видачу на вимогу клієнта нової картки після закінчення строку дії попередньої за умови не надходження від нього заява про закриття картрахунку. При цьому стверджує, що з моменту укладення кредитного договору ніхто зі сторін не заявляв про намір припинити його, відповідна заява від позичальника не надходила.
Наголошує на неврахуванні судом першої інстанції висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16.04.2014 року в справі № 6-24цс14 щодо перебігу позовної давності з повернення кредиту в повному обсязі, які говорять про те, що такий строк починається з наступного дня після спливу строку дії картки.
З урахуванням зазначеного на лицевій стороні картки строку її дії до 09/16, вважає, що звернувся до суду в межах строку позовної давності, який спливає 30.09.2019 року.
Відзив від Недільського ОСОБА_2 на апеляційну скаргу АТ КБ “Приватбанк” до суду апеляційної інстанції не надходив.
У судовому засіданні представник апелянта адвокат Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.
Відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Мартищук Л.П. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню з підстав у ній наведених, не підлягає.
При цьому, відповідач категорично заперечив факт отримання ним іншої картки зі строком дії до 09/16, наявності будь-якого боргу за даною карткою, вказавши, що, окрім отримання ним на підставі написаної у квітні 2012 року заяви кредитної картки зі строком дії 11/15, будь-яких інших кредитних карток особисто він не отримував, як і не звертався до відповідача з приводу отримання таких. Зазначив, що йому не відома особа, якою ніби-то на його ім`я на другу карту були перераховані кошти в сумі 5 000 грн., в зв`язку з чим не може вказати, ким саме була така картка отримана, ким були зняті дані кошти з картки й ким від його імені використано кредитний ліміт, на який банком у подальшому й була нарахована спірна заборгованість. 
Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 11 квітня 2012 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у “Приватбанку”, за умовами якої своїм підписом в Анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг; він ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, що були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, а також підтвердив факт отримання ним повної інформації про умови кредитування в “Приватбанку” (а.с. 10).
За розрахунком позивача АТ КБ “Приватбанк” заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед банком за період з 11.04.2012 року до 30.07.2018 року складає 137 887, 43 грн., з яких банк просив стягнути з відповідача лише частину суми заборгованості в розмірі 114 262, 00 грн., що складається з 2 580, 41 грн. тіла кредиту та 111 681, 59 грн. - процентів за користування кредитом (а.с. 8-9).
В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що в заяві позичальника від 11 квітня 2012 року, з якою позивач звертався до відповідача з приводу отримання кредитної картки, ні розмір бажаного кредитного ліміту, ні процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначені (а.с. 10).
Крім цього, у вказаній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та не визначено розмір останніх.
У долученій до матеріалів справи банком довідці за № 30.1.0.0/2-20190112/676 від 18.03.2019 року міститься інформація, що за договором б/н від 11.04.2012 року ОСОБА_1 видано дві картки: № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 09.2016 року (а.с. 72).
Відносно отримання 11.04.2012 року картки № НОМЕР_1 зі строком дії 11/2015 року на підставі поданої письмової заяви відповідач ОСОБА_1 не заперечив.
З наявної в матеріалах справи виписки по рахунку основної картки № НОМЕР_1 вбачається, що на дату її отримання відповідачем кредитний ліміт було встановлено в розмірі 10 грн., який 06.06.2012 року було знижено до 0 грн. і будь-які витрати по даній картці відсутні (а.с. 73).
Разом з тим, як в ході розгляду справи судом першої інстанції в письмовому відзиві (а.с.53), так і в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 категорично заперечив як факти звернення його за отриманням іншої картки з № НОМЕР_2 та строком дії 09/2016 року, так і отримання останньої, а також - факт використання ним кредитних коштів з даної картки.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. 
       Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
З огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відмовляючи у позові, суд виходив з недоведеності позивачем наявності в ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі, пред`явленому до стягнення, а також - з того, що банком пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права в частині стягнення з відповідача тіла кредиту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині недоведеності наявності у відповідача перед Банком заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 129857, 02 грн.; заборгованості за пенею та комісією в сумі 5450, 00 грн. виходячи з наступних підстав.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі розмір процентів і пені, порядок їх нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, позивач посилався, в тому числі, на Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг і з Тарифів банку.
Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії.
Роздруківка Умов і Правил, Тарифів з сайту Банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, в зв`язку з чим може додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Наданий позивачем Витяг із Правил надання банківських послуг “Приватбанку”, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені (у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору).
Таким чином, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 квітня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. 
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Відповідного висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, який в силу вимог процесуального закону України є обов`язковим для судів, що вирішують спори з подібними правовідносинами, зазначивши одночасно про неможливість з вищевказаної підстави застосування до спірних правовідносин вимог ст. 634 ЦК України, що регулює правовідносини з договору приєднання. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Також, у урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила надання банківських коштів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. 
Оскільки, ОСОБА_1 заперечував факт ознайомлення його з наявними в справі Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, то такі з урахуванням, в тому числі відсутності в матеріалах справи даних про розмір процентів, штрафів, пені чи порядку їх обрахування в підписаній відповідачем заяві анкеті, не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору, а відтак відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України, що регулюють відносини з укладення договору приєднання.
А, оскільки, розрахунок вказаної заборгованості проведено з урахуванням вищевказаних Умов і Правил, а також Тарифів, то такий розрахунок не можна визнати обґрунтованим.
Разом з тим, вважаючи наявними правові підстави для стягнення з відповідача в користь позивача тіла кредиту та застосовуючи до спірних правовідносин в цій частині вимоги закону, що регулюють наслідки спливу строку позовної давності, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки запереченням відповідача, який вказував, що не отримував кредитної картки та № НОМЕР_2 з терміном дії 09/2016 року з кредитним лімітом 3 600 грн., не користувався даними кредитними коштами і йому не відомо, хто користувався такою карткою від його імені; не навів, якими наявними у справі доказами спростовуються вказані заперечення відповідача.
Так, як на один із доказів отримання відповідачем іншої картки з іншим строком дії, представник позивача в суді апеляційної інстанції посилався на виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 (а.с.73), з якої вбачається факт отримання ОСОБА_1 по даній картці 28.12.2012 року грошового переказу в сумі 5000 грн. та факт подальшого користування як цими коштами (зняття їх у банкоматах і розрахунок за покупки).
Однак, на думку колегії суддів, за умови заперечення відповідачем факту отримання іншої картки з новим строком і відсутності доказів, які б беззаперечно спростовували вказані твердження (письмового звернення відповідача за отриманням такої картки чи його підпису про її отримання в будь-яких інших документах тощо), сама по собі виписка по рахунку не може вважатися достатнім доказом отримання саме відповідачем іншої картки з новим строком. 
Не можуть вважатися достатнім доказом на підтвердження вищезазначеного факту й вказані у цій виписці відомості про отримання грошового переказу в сумі 5000 грн. шляхом часткового зняття готівки в банкоматах АДРЕСА_1 та часткової витрати даних, а також кредитних коштів для придбання товарів у супермаркетах “АРС”, оскільки вказані відомості не підтверджують того факту, що саме ОСОБА_1 знімалися дані кошти чи придбавалися певні товари. В суді апеляційної інстанції на запитання щодо наданої банком інформації з приводу особи, якою надсилався грошовий переказ, відповідач ствердив, що йому не відома особа, від імені якої, на видану на його ім`я позивачем іншу кредитну картку, надсилався грошовий переказ. 
Крім цього, як на доказ отримання відповідачем другої картки згідно укладеного 11.04.2012 року договору, позивач посилається й на наявну в Умовах і правилах надання банківських послуг можливість (п.п. 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3.) видачі на вимогу клієнта нової картки після закінчення строку дії попередньої за умови не надходження від нього заяви про закриття картрахунку, а також на те, що з моменту укладення кредитного договору ніхто зі сторін не заявляв про намір припинити його, відповідна заява від позичальника не надходила. 
Не приймає до уваги колегія суддів і доводи представника позивача в частині доведеності факту отримання відповідачем іншої картки з новим строком дії з посиланням на зміст долученого до матеріалів справи Витягу з Умов і Правил надання банківських послуг (п.п. 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3.), які передбачають можливість видачі на вимогу клієнта нової картки після закінчення строку дії попередньої за умови не надходження від нього заяви про закриття картрахунку, а також на те, що з моменту укладення кредитного договору ніхто зі сторін не заявляв про намір припинити його, відповідна заява від позичальника не надходила, оскільки, по-перше, строк дії попередньої картки відповідача не закінчився (закінчувався лише в листопаді 2015 року, в той час як дата видачі іншої картки — грудень 2012 року), а факту необхідності отримання ним іншої картки до закінчення строку дії попередньої та існування з боку клієнта відповідної вимоги позивачем не доведено, а по-друге, як встановлено вище, долучені до матеріалів справи Умови і Правила, на які посилається позивач, взагалі не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. 
Не приймає колегія суддів і посилання представника позивача, як доказ отримання відповідачем другої кредитної картки, на долучену до апеляційної скарги довідку за № 30.1.0.0/2-20190112/676 від 18.03.2019 року, в якій міститься інформація про видачу ОСОБА_1 за договором б/н від 11.04.2012 року двох карткох: № НОМЕР_1 та № 5211537443276014 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 09.2016 року, оскільки сам по собі факт прив`язки банком іншої кредитної картки до рахунку відповідача при недоведеності факту звернення останнього за видачею такої картки та факту отримання ним картки не може вважатися достатнім доказом видачі такої картки саме ОСОБА_1 .
Разом з тим, як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 73), на отриману ним згідно Анкети-заяви від 11.04.2012 року картку за № НОМЕР_1 (факт отримання якої ним визнавався впродовж усього часу розгляд справи) наступного дня 12.04.2012 року було встановлено кредитний ліміт лише у 10 грн., а 06.06.2012 року такий кредитний ліміт складав 0 грн. і даною карткою ОСОБА_1 не користувався взагалі, наслідком чого є висновок про відсутність будь-якої заборгованості у відповідача перед позивачем. 
За ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно вимог ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачає рівність прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, а також обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаним із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Беручи до уваги те, що за кредитною карткою № НОМЕР_1 , виданою відповідачу на підставі підписаної ним Анкети-заяви 11.04.2012 року жодної заборгованості не існує, а факт видачі саме відповідачу ОСОБА_1 іншої картки з кредитними коштами й факт використання останніх, який ним заперечується, позивачем не спростовано, такими, що не ґрунтуються на наявних у справі доказах є встановлення судом обставин щодо отримання ОСОБА_1 на підставі договору від 11.04.2012 року кредиту у розмірі 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та утворення в зв`язку з ненаданням ним коштів для повернення кредиту заборгованості в сумі 137 887,43 грн., і як наслідок - висновки суду в частині наявності підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту й застосування в цій частині вимог закону, що передбачають наслідки спливу строку позовної давності, як такі, що не підтверджені достатніми доказами, та зроблені без урахування обставин, що мають значення для справи.         
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача й в частині наявності підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту не можна визнати обґрунтованими, в зв`язку з чим такі задоволенню не підлягають.
При цьому, беручи до уваги те, що позивачем не доведено наявності правових підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту, що є самостійною підставою для відмови в позові, посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови в позові про стягнення тіла кредиту на пропуск позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду, наслідком чого є часткове задоволення апеляційної скарги АТ “Приватбанк”. 
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови № 12 від 24.10.2008 року “Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку”, апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема, у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням. 
Відмова колегією суддів у задоволенні позову з іншої підстави з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу відмови в позові щодо стягнення тіла кредиту, на пропуск позивачем позовної давності, є підставою для зміни рішення суд першої інстанції.
У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни лише мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в даній справі, що не впливає на вирішення позову по суті, то судові витрати, пов`язані зі сплатою Банком судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.ч. 1, 2, 6. 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку “Приватбанк” — задовольнити частково.
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року— змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання суду, як на підставу відмови в позові, на пропуск акціонерним товариством комерційним банком “Приватбанк” строку позовної давності.
В решті — рішення залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 04 лютого 2020 року.

Головуючий - підпис 
Судді - два підписи