ПОСТАНОВА
Іменем України

12 грудня 2019 року 
Київ
справа №802/4336/14-а
адміністративне провадження №К/9901/11882/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Центрального регіону України про визнання нечинним та скасування рішення,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
1.           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури Центрального регіону України з вимогами: 
1.1.          визнати нечинним та скасувати пункт 2 висновку службового розслідування від 08 грудня 2014 року, проведеного щодо ОСОБА_1 ;
1.2.          визнати нечинним та скасувати пункт 2 наказу військового прокурора Центрального регіону України від 08 грудня 2014 року № 18 дк про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника військового прокурора Вінницького гарнізону;
1.3.          визнати нечинним та скасувати наказ військового прокурора Центрального регіону України від 08 грудня 2014 року № 320 к про позбавлення ОСОБА_1 надбавки за високі досягнення у праці та виконання   особливо важливої роботи у повному обсязі та проведення повного розрахунку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»;
1.4.          поновити його на посаді заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України з 08 грудня 2014 року;
1.5.          зобов`язати військового прокурора Центрального регіону України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що періоди, зазначені у виконавчих листах, виданих Тячівським районним судом Закарпатської області по 46 особах, не відповідають періодам, зазначеним у постановах про відкриття виконавчих проваджень, виданих відповідачем, внаслідок чого в Управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області виникла переплата.
Короткий зміст рішень суду попередніх інстанцій
2.          Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
2.1.          Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наказ № 18 дк від 08 грудня 2012 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України прийнято відповідачем з урахуванням усіх обставин для його прийняття, на підставі та в межах нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок застосування до працівників прокуратури дисциплінарних стягнень, що свідчить про правомірність його прийняття. Решта позовним вимог є похідними від вимоги про визнання нечинним та скасування наказу № 18 дк від 08 грудня 2012 року.
3.          Не погодившись із зазначеними рішеннями судів, позивач оскаржив їх в касаційному порядку.
4.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2017 року  касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року залишено без змін.
5.          В цій ухвалі касаційний суд, поміж іншого, зазначив про безпідставність аргументів позивача стосовно порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень та дійшов висновку про правильність висновків цих судів щодо порушення ОСОБА_1 . Присяги працівника прокуратури, оскільки його дії скомпроментували високе звання працівника прокуратури та підривають авторитет прокуратури, що в свою чергу, згідно з пунктом 2 частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» є безумовною підставою для звільнення з органів прокуратури. 
6.          Також Вищий адміністративний суд України наголосив, що висновок службового розслідування по своїй природі не є документом, який створює правові наслідки, це лише оформлений результат розслідування, який носить рекомендаційний характер для посадової особи, яка буде вирішувати питання чи були в діях особи, відносно якої відбувалась службова перевірка, будь-які порушення та чи є необхідність застосовувати заходи дисциплінарного впливу або відповідальності відповідно до закону.  

Короткий зміст та обґрунтування вимог заяви
7.          Позивач не погодився з таким рішенням Вищого адміністративного суду України і подав заяву про його перегляд з підстав, встановлених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки за аналогічних обставин цей суд по-іншому застосував ті ж самі норми матеріального права.
8.          Як приклад неоднакового правозастосування, заявник зазначає ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 802/315/15-а (№ К/800/51699/15), у якій суд дійшов інших і, на переконання заявника, правильних висновків щодо необхідності з`ясування судами попередніх інстанцій обставин вчинення позивачем дій, які свідчать про порушення Присяги працівника прокуратури, а які про дисциплінарний проступок. Також в цьому рішенні касаційний суд зазначив, що якщо підставою для припинення державної служби є порушення посадовою особою органів прокуратури службової дисципліни, неможливість застосування за таке порушення до посадової особи інших заходів дисциплінарного впливу аж до звільнення з органів прокуратури має бути мотивовано.
9.          Також вказував на правову позицію, викладену в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2014 року по справі № 2а-1870/10082/12 (К/800/30038/13) та від 23 березня 2016 року по справі №2а-222/12 (К/9991/63163/12), за якою звільнення за порушення Присяги повинно бути застосоване в разі використання всіх заходів дисциплінарного впливу до державного службовця; звільнення за порушення Присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.
10.          Крім цього, зазначив про аналогічну правову позицію в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 липня 2016 року в справі № 824/1002/15-а (К/800/41407/15); в ухвалі від 01 березня 2016 року по справі № 802/672/15-а (К/800/42624/15); в ухвалі  від 13 серпня 2014 року по справі №1570/3251/12 (К/800/62206/13)
11.          На думку заявника, неоднаковість у правозастосуванні підтверджується  також правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 01 жовтня 2013 року в справі №21-259а13, за якою рівень юридичних гарантій захисту прав особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності; а також  в постановах від 21 травня 2013 року по справі №21-403а12, від 04 червня 2013 року по справі №21-171-а13, від 28 квітня 2015 року по справі № 21-163а15, від 03 грудня 2013 року по справі № 21-379а13, за якою неможливість застосування до посадової особи митної служби України дисциплінарних стягнень аж до звільнення з митного органу має бути мотивовано.
12.          При цьому зазначає, що Вищий адміністративний суд України, постановляючи ухвалу від 25 липня 2017 року, прийшов до висновку про наявність в його діях порушення Присяги працівника прокуратури, оскільки його дії скомпроментували високе звання працівника прокуратури та підривають авторитет прокуратури, що є безумовною підставою для звільнення з органів прокуратури згідно з пунктом 2 частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру». Вказує, що ні в цій ухвалі суду касаційної інстанції, ні в рішеннях судів попередніх інстанцій не зазначено в чому полягає порушення ним Присяги, які його дії свідчать саме про порушення ним Присяги працівника прокуратури, а які про дисциплінарний проступок, хоча такі обставини мають суттєве значення для вирішення позовних вимог про незаконність звільнення. Також суди не зазначили чим мотивована відповідачем неможливість застосування до нього більш м`якого дисциплінарного стягнення.
13.          Вказане, на думку заявника, свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що, згідно з пунктом 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для його перегляду Верховним Судом України.
14.          Також   ОСОБА_1 наводить обгрунтування неправильного, на його думку, висновку Вищого адміністративного суду України, викладеного в ухвалі від 25 липня 2017 року, про перегляд якої він подав цю заяву, щодо підтвердження під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки в ухвалі від 24 червня 2014 року по справі № 2а-1870/8103/12 (К/800/9089/14) Вищий адміністративний суд України не погодився з твердженнями судів щодо повного та всебічного дослідження встановлених фактичних обставин справи, оскільки судами не було встановлено чи відповідає оскаржуваний наказ вимогам статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України.
15.          Поряд з цим позивач наводить ті норми матеріального права, які він вважає такими, що регулюють спірні правовідносини, а також викладає обставини, за яких відповідачем прийнято оскаржуваний ним наказ про звільнення.
16.          У вказаній заяві, позивач просить скасувати рішення судів касаційної, апеляційної та першої інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов повністю.
Рух заяви
17.          Ухвалою Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Центрального регіону України про визнання нечинним та скасування рішення.
18.          Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
19.          Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року прийнято адміністративну справу до провадження.
20.          Сторони не заявляли клопотання про розгляд справи за їх участю.
21.           Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Позиція Верховного Суду
22.          Статтею 235 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) встановлено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
23.          Підставами для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є, зокрема, неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (пункти 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).
24.          Водночас, ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах матиме місце тоді, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за схожих предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених вимог. Невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права матиме місце тоді, коли судове рішення суду касаційної інстанції суперечитиме висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеному у постанові Верховного Суду України.
25.          Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.
26.          У справі, що розглядається Вищий адміністративний суд України погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про підтвердження під час розгляду справи вчинення позивачем порушень, виявлених в ході службового розслідування, які слугували підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади за Порушення присяги працівника прокуратури.
27.          Вказаними вище рішеннями Вищого адміністративного суду України, наданими на підтвердження наведених у заяві доводів, касаційний суд дійшов висновків про не підтвердження фактів вчинення звільненими працівниками таких дій, за які до них могли бути застосовані оскаржувані ними дисциплінарні стягнення, а також суд касаційної інстанції вказав про неналежне обґрунтування відповідачами застосування саме цих видів стягнень.
28.          Проте, в справі, заява про перегляд рішення в якій розглядається, Вищий адміністративний суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо повного з`ясування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору по суті.
29.          При цьому, суди першої та апеляційної інстанції встановили підтвердження належним чином за результатами проведеного службового розслідування вчинення позивачем таких дій, які скомпроментували та порочать високе звання працівника прокуратури, зашкодили його репутації та авторитету прокуратури, викликали негативний громадський резонанс серед працівників і військовослужбовців піднаглядного об`єкту - КЕВ м. Вінниця, а саме: позаслужбові відносини позивача та начальника КЕВ м. Вінниці Касьяна В.В., які свідчать про отримання позивачем як службовою особою вигоди від наглядової діяльності за дотриманням посадовими особами КЕВ м. Вінниці вимог закону. Такі дії, за висновками судів, є порушенням Присяги працівника прокуратури, за змістом якої встановлено обов`язок кожного працівника прокуратури з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.
30.          У зв`язку з вказаним, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, який Вищим адміністративним судом України визнано правильним, про те, що порушення Присяги працівника прокуратури, згідно з пунктом 2 частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» є безумовною підставою для звільнення з органів прокуратури, в тому числі з позбавленням класного чину.
31.          Водночас, в справах, судові рішення в яких надані позивачем як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права, обставини вчинення позивачами дисциплінарних проступків належним чином не були досліджені та встановлені судами першої та апеляційної інстанції, у зв`язку з чим суд касаційної інстанції ухвалював рішення про скасування таких рішень з направленням справи на новий розгляд.
32.           Отже, аналіз наведених судових рішень в сукупності з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2017 року дає підстави вважати, що Вищий адміністративний суд України ухвалив такі рішення за різних фактичних обставин справ, установлених судами, у зв`язку з чим відсутні підстави дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
33.          У рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», статті 1 Статуту, пункти 2.1.11, 2.1.12, 2.2.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року № 104. Тому, відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій, як зазначив касаційний суд, дійшли правильних висновків про правомірність спірних наказів відповідача. Щодо висновку службового розслідування, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що він не є документом, який створює для позивача правові наслідки, а лише носить рекомендаційний характер.
34.          Ці висновки Вищого адміністративного суду України не суперечать висновкам Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, викладеним в наданих заявником рішеннях.
35.          Отже, попри побіжну схожість спірних відносин відмінними є їхні фактичні обставини та, відповідно, підстави позову і обґрунтування позицій кожної зі сторін.
36.          Таким чином, в аспекті заявленого неоднакового правозастосування надані позивачем для порівняння рішення не є прикладом різного застосування норм матеріального права, що унеможливлює їх порівняння на предмет виявлення неоднакового правозастосування як умови для перегляду судового рішення касаційного суду з підстав, встановлених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).
37.          Крім цього, Верховний Суд вважає необхідним зазначити про те, що, звертаючись з цією заявою з підстав, встановлених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), позивач акцентує увагу Суду на допущені, на його думку, судами попередніх інстанції процесуальні порушення (не встановлення певних обставин), в той час як пункти 1, 5 регулюють виключно неоднакове застосування норм матеріального права.
38.          Відповідно до частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, не підтвердження обставин, які стали підставою для перегляду справи, або якщо норма права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосована правильно, у задоволенні заяви про перегляд судового рішення належить відмовити.
39.          Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 237, 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15    грудня 2017 року), Верховний Суд
п о с т а н о в и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Центрального регіону України про визнання нечинним та скасування рішення відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. А. Губська

Судді                                                                                                М.В. Білак

                                                                                                         О. В. Калашнікова