Справа № 308/1992/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        13 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.
з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 серпня 2019 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року, які ухвалені головуючим суддею Бедьо В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Районний відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, –

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання майна спільною сумісною власністю колишнього подружжя та його поділ.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1997 року по 2013 рік позивач разом з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано 14.03.2013 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду.
Вказує, що за час перебування у шлюбі подружжям у 2006-2007 роках набуто (придбано) наступне спільне майно:
- автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ;
- автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 ;
- причіп легковий-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № шасі НОМЕР_7 .
Також зазначає, що на дане майно РВ ДВС Ужгородського МРУЮ було накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій.
Позивач стверджує, що відповідач мирно ділити спільно набуте майно не бажає, приховуючи його, про наявність даного майна вона дізналася випадково у виконавчій службі.
На підставі цього позивач просить визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя наступне майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ; автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 ; причіп легковий-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № шасі НОМЕР_7 та поділити спільне майно між колишнім подружжям, яке є об`єктом спільної сумісної власності, шляхом виділу позивачу у власність автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, а відповідачу автомобіля ВАЗ 2121 та причепа, зазначаючи, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. 
На обґрунтування необхідності відступлення судом від засади рівності часток подружжя вказує на те, що з позивачкою рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 року залишена проживати та проживає неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти відповідач сплачує на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно. Зазначає, що вона та їх донька змушені добиратися кожен день до м. Ужгорода на автобусах, що є незручним, в той час коли відповідач ховав та продовжує ховати від них автомобілі, сам вільно користується ними на власний розсуд, користуючись тим, що вони зареєстровані на нього.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2016 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання майна спільною сумісною власністю колишнього подружжя та його поділ.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.11.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2016 року та ухвала Апеляційного суду Закарпатської області у від 21.11.2017 року скасовані в частині первісного позову та передані в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2019 року, з урахуванням ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 вересня 2019 року про вправлення описки, позов задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано наступне майно:
- автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ;
- автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 .
Поділено спільне майно між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
- за ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115 935.00 грн.
- за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 , вартістю 35 400, 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 – у розмірі 40 267,5 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1625 грн.
У решті позовної вимоги – відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8072 гривні 96 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2019 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 40 267,50 грн., а також змінити рішення в частині розподілу судових витрат та стягнути з відповідача 96% документально підтверджених понесених судових витрат. В обґрунтування скарги посилається на те, що наявні підстави для відступу від рівності часток, які судом не враховано. Зокрема, після набуття рішенням законної сили, позивачці доведеться прикласти чимало зусиль для розшуку присудженого автомобіля, який приховується відповідачем. Крім того, розмір аліментів, які стягуються з відповідача є недостатнім. В частині розподілу судових витрат, суд не врахував понесені нею наступні судові витрати: судовий збір за подання апеляційної скарги – 1801,80 грн., судовий збір за отримання звукозапису – 82,70 грн., судовий збір за подання касаційної скарги – 1950 грн., витрати на проведення експертизи 5284,80 грн., витрати на правову допомогу – 5000 грн. Суд задовольнив позов частково, а саме на 96% від позовних вимог, а отже у відповідній пропорції слід розподілити судові витрати.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 22.11.2019 ОСОБА_2 просить його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу в сумі 3990,65 грн. та відмовити у стягненні таких витрат. В обґрунтування скарги посилається на те, що понесені ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу не підтверджені належними доказами. Надані позивачем договір БНО-1 від 26.07.2016, АКТ БНО-1 від 13.11.2017 та квитанція серії ЗААА №06,3757 від 13.11.2017, то такі слід оцінити критично так як не надано розгорнутого розрахунку наданих послуг. В акті вказано загальну виконану роботу, з чого неможливо визначити скільки саме часу потрачено адвокатом на кожну надану послугу. Кількість годин, вказана у акті, не узгоджується з умовами договору, а тому не зрозуміло скільки часу потратив адвокат в розмірі кожної послуги/дії та скільки загалом їх було надано. Також вказує, що долучена квитанція не доводить, що нею сплачено саме за послуги у цій справі. Звертає увагу на те, що представником позивача ОСОБА_4 надавалася правова допомога згідно договору БНО-1 від 26.07.2016 року і в інших цивільних справах, а тому така квитанція не підтверджує розрахунки між сторонами у даній справі. Також квитанція не відповідає вимогам первинного бухгалтерського документу, оскільки не містить ідентифікуючих даних осіб, які провели розрахунки.

Також додаткове рішення від 22.11.2019 року оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить рішення змінити та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 96% документально підтверджених понесених нею судових витрат. В обґрунтування вказує, що судом безпідставно не взято до уваги дві квитанції за отримання копії технічного запису судового засідання на суму 41,35 грн., які входять до складу судового збору згідно ЗУ «Про судовий збір». Суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги долучені відповідачем докази витрат на правову допомогу, оскільки такі були надані після ухвалення судового рішення і до закінчення судових дебатів не було зроблено відповідної заяви. Також помилковим є висновок суду про те, що судові витрати слід розподілити у пропорції 70% на 30%, так як позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено на 96%, а не 70%.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2019 року – ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Зокрема вказує, що суд обґрунтовано відмовив у відступі від рівності часток.

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив ОСОБА_2 у якому заперечила такий та просить задовольнити апеляційну скаргу в частині вимог щодо грошової компенсації та судових витрат. 

ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Л.А. подала відзив на апеляційну скаргу подану на додаткове рішення суду, доводи якої зводяться до того, щоб апеляційний суд відхилив таку в тій частині, у якій відповідачем не оскаржено додаткове рішення суду. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи та підстави апеляційних скарг, вважає що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, тоді як апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення питання щодо відступу від рівності часток, стягнення грошової компенсації та розподілу судових витрат, то колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішень суду лише в цій частині, тобто в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Встановлено, що згідно із свідоцтвом про одруження, виданим у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, 09.10.1997 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за актовим записом №565.

Від даного шлюбу народилася донька – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року у справі №308/728/13-ц даний шлюб розірвано, а неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю – ОСОБА_1 . 

Судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу подружжям придбано наступне майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ; автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 . 

Рішення суду першої інстанції в частині визначення обсягу спільного майна подружжя, а також в частині присудження ОСОБА_1 автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, а ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 2121, ніким в апеляційному порядку не оскаржується. Відтак законність та обґрунтованість рішення в цій частині апеляційним судом не перевіряється, а отже вказані обставини слід вважати встановленими.

Висновком № 2517 судової автотоварознавчої експертизи визначено, що вартість автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 становить 115 935.00 грн, а вартість; автомобіля ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 – 35 400.00 грн.

Даючи оцінку рішення суду в частині вирішення вимог щодо відступу від рівності часток та стягнення грошової компенсації, апеляційний суд враховує наступне.

У відповідності до положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Вирішуючи спір, суд вірно виходи з того, що позивачем не доведено наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта ОСОБА_5 на те, що відповідач приховує присуджений їй рішенням суду автомобіль, оскільки це нічим не підтверджено. Відтак посилання апелянта на те, що їй доведеться прикласти чимало зусиль для розшуку присудженого автомобіля є лише припущенням, яке не може братися до уваги.

Щодо твердження апелянта стосовно недостатності розміру стягуваних з відповідача аліментів, то апеляційний суд зазначає, що аліменти з відповідача стягувалися на підставі судового рішення, ухваленого за її позовом. В подальшому, за позовом ОСОБА_1 . Ужгородським міськрайонним судом ухвалено рішення від 31.05.2017 року, яким змінено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки Лівії з 800 грн. щомісячно на розмір аліментів у часті 1/4 від всіх видів доходу. Отже, ОСОБА_1 , будучи незгодною з розміром аліментів, пред`явила до суду позов про зміну такого розміру, який і було визначено судовим рішенням. При розгляді такої справи судом враховано, що ОСОБА_2 є офіційно працевлаштований та отримає середньомісячний дохід близько 11 500 грн. При цьому в матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів, що свідчить про те, що останній їх сплачує. Відтак, відсутні підстави стверджувати, що розміру є недостатньо для задоволення потреб дитини.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні вимоги про відступ від рівності часток подружжя, а враховуючи, що ОСОБА_5 присуджено майно (автомобіль) більшої вартості ніж відповідачу ОСОБА_2 – обґрунтовано стягнув з позивача грошову компенсацію за різницю у вартості присудженого майна у розмірі 40 267,5 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не знаходить.

Стосовно рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України (у чинній редакції) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно до задоволених вимог, які складають саме 70% від заявлених вимог.

При цьому апеляційний суд відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що задоволено 96% від її вимог, і саме в такій пропорції слід розподілити судові витрати, з огляду на таке.

Так, позивачем пред`явлено вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу на загальну суму 157 835 грн. Судом визнано спільним майном та розподілено його між сторонами на суму 151 335 грн. У задоволенні вимоги щодо причепа вартістю 6500 грн., судом відмовлено. Однак, крім таких вимог, позивачем пред`являлась також і вимога про відступ від рівності часток подружжя, у задоволенні якої судом також було відмовлено та стягнуто відповідну компенсацію. При цьому вказана вимога ОСОБА_1 сформульована таким чином, що вона просить присудити їй майно більшої вартості, не стягуючи компенсації за різницю в такій вартості. В такому випадку ціна позовної вимоги про відступ від рівності часток фактично рівна розміру відповідної компенсації, як б мала стягуватися при рівності часток, що в даному випадку рівно 40 267,50 грн. Отже із пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог на суму 157 835 грн., судом задоволено вимоги лише на суму лише 111 067,50 грн. (157 835 – 6500 – 40 267,50), що становить 70% від заявлених вимог. Відтак, судом вірно визначено пропорційність розподілу судових витрат, а доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 в цій частині є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів, позивачем ОСОБА_1 під час розгляду даної справи понесено наступні судові витрати: судовий збір за позовну заяву – 551,20 грн., що підтверджується квитанцією від 26.02.2016 року (том 1, а.с.1); судовий збір за позовну заяву – 1073,80 грн., що підтверджується квитанцією від 22.03.2016 року (том 1, а.с.19); судовий збір за подання апеляційної скарги – 1801,80 грн., що підтверджується квитанцією від 01.08.2016 року (том 1, а.с.137); витрати на проведення судової експертизи 5284,80 грн., що підтверджується квитанцією від 28.02.2017 року (том 1, а.с.236); судовий збір за подання касаційної скарги – 1950,00 грн., що підтверджується квитанцією від 11.12.2017 року № 40 (том 2, а.с.101).

Віднесення судом вказаних сум до судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, ніким не оспорюється.

Крім того, ОСОБА_1 понесено витрати на правову допомогу - послуг адвоката Бачинської А.В. у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується договором № БНО-1 від 26.07.2016 року, актом № БНО-1-1 від 13.11.2017 року, квитанцією серії ЗААА № 063757 від 13.11.2017 року, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (том 1, а.с.134; том 2, а.с.61-63).

Судом правомірно враховано дані витрати позивача, понесені під час розгляду справи.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності належних доказів понесення таких витрат та не погоджується з його доводами щодо критичної оцінки вказаних вище доказів з огляду на таке.

Так, адвокат Бачинська А.В. вступила у дану цивільну справу у якості представника ОСОБА_1 з початку першого апеляційного розгляду – 26.07.2016 року. За період з 26.07.2016 року по дату складання акту – 13.11.2017 року ОСОБА_7 брала безпосередню участь у 7 судових засіданнях від 29.08.2016, 14.11.2016, 21.11.2016, 28.11.2016, 25.04.2017, 27.04.2017, 14.09.2017 р.р. загальною тривалістю близько 2-ох годин. Також за вказаний період, адвокатом Бачинською А.В. складено близько 15 документів, пов`язаних з розглядом даної справи (клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, видачу технічного запису судового засідання, доручення доказів, витребування доказів, забезпечення доказів призначення експертизи тощо). 

Отже, адвокатом Бачинською А.В., під час розгляду даної справи, вчинялися всі дії зазначені у акті від 13.11.2017 року, і такі дії безпосередньо пов`язані з розглядом даної справи. Загальна тривалість таких дій також узгоджується з вказаною у акті тривалістю в 5 годин. З чого слідує, що адвокатом Бачинською А.В. дійсно надавалася правова допомога зазначена у акті від 13.11.2017 року, і в колегії суддів немає обґрунтованих сумнівів у тому, що види та обсяги наданої правової допомоги не відповідають дійсності чи перебільшені у акті від 13.11.2017 року. Щодо вартості такої правової допомоги, то така повністю відповідає обсягу наданих адвокатом послуг, часом потраченим на їх виконання, складністю справи та не є завищеним.

Відтак, на думку колегії суддів сама по собі відсутність розгорнутого розрахунку з деталізацією щодо кожної наданої адвокатом послуги, не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд не може взяти до уваги твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що адвокатом Бачинською А.В. надавалася правова допомога згідно договору БНО-1 від 26.07.2016 року і в інших цивільних справах, оскільки це є лише припущенням. Долучений ОСОБА_2 скріншот із сайту Судова влада України (том 3 а.с.33, 34) не підтверджує вказану обставину, оскільки з нього лише вбачається, що в провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебували чотири цивільні справи з участю сторін даної справи. У двох з таких справ представником ОСОБА_1 вказана ОСОБА_7 , однак жодним чином не зазначено, що представництво здійснюється саме на підставі договору БНО-1 від 26.07.2016 року.

Щодо твердження апелянта ОСОБА_2 про невідповідність квитанції вимогам первинного бухгалтерського документу, через відсутність ідентифікуючих даних осіб, які провели розрахунки, то слід зазначити, що в квитанції вказано, що така видана ОСОБА_7 , а також в квитанції зазначено, що сума сплачена за надання послуг за договором БНО-1 від 26.07.2016 року, який укладено з ОСОБА_1 , а отже цілком очевидно, що саме вона здійснювала проплату зазначеної у квитанції суми.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд вважає правомірним врахування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 у розмірі 5000 грн., а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 такого висновку не спростовують, що є підставою для залишення такої скарги без задоволення.

Водночас, апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо включення до судових витрат по даній справі суми 5824,20 грн. сплачених ОСОБА_2 за послуги адвоката Мигальчич Л.А. згідно договору №18/л від 11.04.2018 (том 2 а.с.194-197), оскільки відповідні докази понесення таких витрат подані до суду 30.09.2019 року, вже після спливу п`яти днів з дня ухвалення судового рішення, тобто з порушенням приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відтак ,зазначені витрати ОСОБА_2 не підлягають врахуванню під час розподілу судових витрат.

Також, судом першої інстанції помилково не взято до уваги понесені ОСОБА_1  витрати за видачу диску із звукозаписом у загальному розмірі 82,70 грн., з яких: 41,35 грн. згідно з квитанцією від 26.07.2016 року; 41,35 грн. згідно з квитанцією від 01.12.2016 року (том 1, а.с.132, 206), з посиланням на те, що такі витрати не відноситься до судових витрат, оскільки такий висновок є помилковим. 

Так, пп.4 п.4 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції станом на момент здійснення вказаних проплат) було передбачено сплату судового збору у розмірі 0,03 розміру мінімальної заробітної плати за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання. Отже, вказані витрати на суму 82,70 грн. є судовим збором та відповідно входять до складу судових витрат передбачених ст. 79 ЦПК України (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) та ст. 133 ЦПК України (у чинній редакції), у зв`язку з чим підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, загальна сума судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, становить 15 744,30 грн. (551,20 + 1073,80 + 41,35 + 1801,80 + 41,35 + 5284,80 + 5000 + 1950). Всі зазначені витрати понесені позивачем у справі ОСОБА_1 , а отже з відповідача підлягають стягненню 70% від даної суми, що становить 11 021,01 грн.

Вказане є підставою для зміни рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Стосовно витрат, понесених ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення суду від 30 серпня 2019 року, то з огляду на те, що за результатом апеляційного розгляду, вказане рішення по суті позовних вимог апеляційним судом не змінювалося, то відсутні підстави для компенсації апелянту відповідних судових витрат.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 133, 137, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 серпня 2019 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року, задовольнити частково.

Змінити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 серпня 2019 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року в частині розподілу судових витрат та остаточно стягнути з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11 021 (одинадцять тисяч двадцять одна) гривня 01 копійка.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді