Постанова
Іменем України
21 січня 2020 року
м. Київ
справа № 452/1541/16-к
провадження № 51-8326км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засуджених                                                 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_10 ,
перекладача                                               ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140000000087, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чарджоу, Туркменістан, жителя АДРЕСА_1 , судимого за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2017 року за ч. 1 ст. 393, ст. 69 КК (з урахуванням ухвали Апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2017 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищезазначеним вироком місцевого суду до покарання у виді позбавлення волі засуджено:
– ОСОБА_8 : за ч. 2 ст. 146 КК – на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 187 КК – на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань – до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна; на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком від 20 червня 2017 року, – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк на 8 років 3 місяців із конфіскацією майна;
–  ОСОБА_10 : за ч. 2 ст. 146 КК – на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 187 КК – на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна;
–  ОСОБА_9 : за ч. 2 ст. 146 КК – на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 187 КК – на строк 7 років; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_8 ,  ОСОБА_10 ухвалено обчислювати із 16 січня 2016 року, а ОСОБА_9 – з моменту взяття його під варту в порядку виконання вироку, і на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано строк попереднього ув`язнення у строк покарання: ОСОБА_8 – із 16 січня 2016 року по 15 жовтня 2016 року та з 26 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року – день за день відповідно; ОСОБА_10 – із 16 січня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року – день за день відповідно; ОСОБА_9 – із 16 січня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 24 листопада 2017 року – день за день відповідно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 187 КК, які вони скоїли за наступних обставин.
Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за невстановлених обставин придбали автомат моделі АКС-74 (калібр 5,45 мм), магазин якого був споряджений 23 патронами, зберігали та носили його без передбаченого законом дозволу, зокрема й при вчиненні злочинів 15 та 16 січня 2016 року, а саме:
15 січня 2016 року о 17:50, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб з метою заволодіння чужим майном заздалегідь підготували балаклави для маскування зовнішності та вищезазначений автомат із набоями, проникли на огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_4 і здійснили напад на  ОСОБА_13 , якому погрожували застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я, силоміць затягнули його до будівлі господарського призначення, зв`язали руки та ноги клейкою стрічкою, натягнули на голову поліетиленовий пакет і почали завдавати потерпілому ударів у обличчя та по інших частинах тіла, вимагаючи повідомити паролі для відключення сигналізації будинку та місце зберігання його власником ОСОБА_14 грошових коштів, завдавши ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень.
Позбавивши ОСОБА_13 волі, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, незаконно утримували його протягом тривалого часу – до 11:00 16 січня 2016 року, коли до вказаної будівлі зайшли ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , на яких вони з метою заволодіння чужим майном напали, завдали потерпілим ударів вищезазначеним автоматом, кулаками та ногами по різних часинах тіла, спричинивши ОСОБА_14 та ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд залишив без задоволення скарги прокурора та представника потерпілих ОСОБА_16 , а скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 задовольнив частково, вирок місцевого суду змінив у частині визначення порядку зарахування обвинуваченим строку відбування покарання, додатково зарахував їм у цей строк попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, зокрема: ОСОБА_8 та ОСОБА_10 – із 21 червня 2017 року по 06 березня 2019 року, ОСОБА_9 – з 21 червня 2017 року по 24 листопада 2017 року, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Обґрунтовуючи таке прохання, захисник стверджує, що всупереч вимогам ст. 290 КПК сторона обвинувачення не надала стороні захисту доступу до місць, де проводився огляд місця події. Захисник наводить доводи щодо, на його думку, порушень норм процесуального права при проведенні процесуальних дій та складанні процесуальних документів органом досудового розслідування (протоколи огляду місця події склала неуповноважена особа, а фототаблиці до цих протоколів підписав слідчий, який не був присутній під час огляду та не входив до групи слідчих, спеціаліст брав участь одночасно у проведенні двох оглядів місць події, протокол огляду житла нечитабельний, акт застосування службового собаки заповнено не повністю і не перекладено ОСОБА_8 на російську мову). Зазначає, що всупереч вимогам ст. 237 КПК огляд житла потерпілого проведено без дозволу слідчого судді, а одяг у обвинувачених вилучено без понятих. Тому місцевий суд мав визнати недопустимими всі вищезазначені докази, а в останньому випадку – ще й похідні від них висновки експертиз, постанови про призначення яких сторона обвинувачення не надала. На думку захисника, недопустимими доказами є і протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками, оскільки суд не допитав понятих щодо обставин проведення вказаної слідчої дії. Крім того, розглядаючи кримінальне провадження 04 січня 2017 року, суд самостійно скасував свою ж ухвалу від 06 грудня 2016 року, якою відмовив прокурору в дослідженні доказів та у подальшому безпідставно дослідив речові докази (зокрема, й наданий потерпілим відеозапис із реєстратора), невмотивовано відхилив заперечення сторони захисту на ухвалу слідчого судді від 26 травня 2016 року, якою останній було встановлено строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження після закінчення досудового розслідування. На думку захисника, місцевий суд провів розгляд незаконним складом, оскільки залишив без задоволення відводи колегії суддів, 06 грудня 2016 року необґрунтовано видалив ОСОБА_8 із зали засідань за розпорядженням головуючого, а не за ухвалою суду, відмовив у повторному виклику свідків 08 травня 2018 року, безпідставно продовжив запобіжний захід обвинуваченим більше ніж на 60 діб – із 17 січня 2017 року по 14 квітня 2017 року, і неправильно призначив ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК, не врахувавши того, що покарання за попереднім вироком обвинувачений повністю відбув. Апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення, не виправив їх і не надав вичерпних відповідей на всі доводи апеляційних скарг сторони захисту.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_12 аналогічні наведеним у скарзі захисника ОСОБА_7 , однак за результатом касаційного розгляду вона просить скасувати вищезазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з допущеними судами істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
У касаційних скаргах захисник ОСОБА_6 , засуджені ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Ці касатори, як і автори попередніх скарг, наводять доводи щодо, на їх думку, порушень норм процесуального права при проведенні процесуальних дій та складанні процесуальних документів органом досудового розслідування, а сторона обвинувачення порушила вимоги ст. 290 КПК. Крім наведеного, зазначають, що впізнання під час досудового розслідування проведено з порушенням вимог ст. 228 КПК. Вказують, що у вироку суд не послався на показання експертів, якими доводиться невинуватість засуджених, не навів показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , не дослідив відеозаписів камер із подвір`я потерпілого, порушив вимоги ст. 337 КПК, оскільки визнав обвинувачених винуватими у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб, хоча в обвинувальному акті ця обставина не ставилась їм у вину. Вказують на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, при цьому зазначають про недоведеність обвинувачення у вчиненні інкримінованих злочинів: за ч. 3 ст. 187 КК (у обвинувачених не було наміру та корисливого мотиву заволодіти чужим майном), за ст. 263 КК (оскільки відсутній спеціальний закон про зброю) та ст. 146 КК з підстав виключення апеляційним судом кваліфікуючої ознаки – застосування зброї. Апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення, не усунув їх, безпідставно відмовив захиснику в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, не надав вичерпних відповідей на доводи скарг, через що рішення цього суду не відповідає вимогам   ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Захисники та засуджені підтримали подані касаційні скарги, а прокурор підтримав касаційні скарги частково, вважав за необхідне скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Загальні вимоги до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК. Зокрема, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК встановлено, що у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, мотивів, способу вчинення й наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини; докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів.
Як зазначено в ч. 2 ст. 419 КПК, у разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
Проте суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження щодо  ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Так, в апеляційних скаргах сторона захисту стверджувала про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оспорювала вчинення розбою обвинуваченими, в тому числі й наявності у них корисливого мотиву.
Розглянувши зазначені скарги, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.
Однак апеляційний суд не звернув уваги на наступне.
Так, місцевий суд визнав доведеним пред`явлене ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та  ОСОБА_9 обвинувачення, зокрема й у тій частині, що останні після унеможливлення пересування ОСОБА_13 натягнули йому на голову пакет та завдали тілесних ушкоджень з метою отримання відомостей про місце зберігання грошей ОСОБА_14 у його житловому будинку та пароля для відключення сигналізації, встановленої у цьому будинку.
На підтвердження зазначених висновків місцевий суд дослідив та послався на показання потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_19 , визнавши їх достовірними доказами, які відповідно до вимог ст. 97 КПК вони надавали зі слів потерпілого ОСОБА_13 (котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2, а.п. 71), тобто вже після направлення обвинувального акта до суду), однак у вироку не навів конкретних показань потерпілих, якими б за висновком місцевого суду про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, підтверджується зазначена мета та мотив останніх (отримання паролю від сигналізації будинку ОСОБА_14 та інформації про місце зберігання у ньому грошових коштів). У вироку суд зазначив показання ОСОБА_14 та ОСОБА_19 зі слів ОСОБА_13 вибірково – лише про те, як обвинувачені напали на нього на подвір`ї, затягнули до сауни, побили, натягнули на голову пакет і випитували, де перебуває ОСОБА_14 з родиною, а коли ОСОБА_13 вирвався, зловили його і пригрозили, що якщо він знову тікатиме, то вб`ють дітей.
Причини, з яких суд не поклав в основу вироку всі показання потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_19 , у вироку місцевого суду відсутні.
Тобто місцевий суд відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК не вмотивував своїх висновків у зазначеній частині обвинувачення, а апеляційний суд не звернув уваги на вказане порушення та не виправив його, по суті продублювавши у своєму рішенні вищезазначені показання.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що в апеляційних скаргах на вирок місцевого суду сторона захисту наводила доводи щодо, на її думку, порушень норм процесуального права при проведенні процесуальних дій та складанні процесуальних документів органом досудового розслідування, судом (зокрема, фото таблиці до протоколів огляду місць події підписав слідчий, який не був присутній під час огляду та не входив до групи слідчих, спеціаліст одночасно брав участь у проведенні двох оглядів місця події, протокол огляду житла нечитабельний, акт застосування службового собаки заповнений не повністю і не перекладений ОСОБА_8 на російську мову, порушення порядку вилучення та упакування одягу затриманих, що у вироку суд не послався на показання експертів, якими доводиться невинуватість засуджених, не навів показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , незаконність засудження за ст. 263 КК через відсутність спеціального закону про зброю, продовження запобіжного заходу обвинуваченим більше ніж на 60 діб – з 17 січня 2017 року по 14 квітня 2017 року тощо).
На ці доводи суд апеляційної інстанції в ухвалі відповідей не дав, належним чином не перевірив їх, не навів переконливих мотивів для їх спростування, обмежився загальними фразами щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного вироку, не зазначив підстав, на яких апеляційні скарги в указаній частині залишив без задоволення.
За таких обставин ухвала апеляційного суду, як така, що постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, внаслідок чого колегія суддів не робить висновків щодо обґрунтованості інших доводів касаційних скарг, зокрема – про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки це та інші питання, пов`язані з оспорюванням законності та обґрунтованості обвинувального вироку суду першої інстанції, підлягають вирішенню апеляційним судом при новому розгляді справи, під час якого суду необхідно усунути зазначені порушення, в тому числі шляхом додаткового допиту потерпілих щодо обставин, які стали їм відомі з чужих слів з дотриманням принципів, наведених у п. 97 рішення Європейського суду з прав людини справа «Сітневський та Чайковський проти України», яке набуло статусу остаточного 10 лютого 2017 року, ретельно перевірити доводи поданих апеляційних скарг, повно й всебічно з використанням усіх процесуальних можливостей дослідити інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
У разі доведеності обвинувачення, застосування положень ч. 4 ст. 70 КК відносно ОСОБА_8 є правильним, оскільки, якщо після поставлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, у цьому випадку в строк покарання, призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.
Отже, пряма вказівка в ч. 4 ст. 70 КК на те, що в строк покарання, призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю, свідчить про те, що ця норма, на відміну від ст. 71 КК, підлягає застосуванню й у тих випадках, коли особа відбула повністю покарання, призначене за попереднім вироком. Тому доводи, наведені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 в цій частині, слід визнати неприйнятними.
Крім того, під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_10 заявив клопотання про зарахування йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року попереднього ув`язнення у строк покарання із 06 березня 2019 року (день постановлення ухвали апеляційного суду) по 05 квітня 2019 року (день вибуття ОСОБА_10 зі слідчого ізолятора до виправної колонії для відбування покарання).
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення указаного клопотання, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, тобто з дня постановлення ухвали апеляційного суду ОСОБА_10 почав відбувати покарання за вироком суду, який набрав законної сили. Строк попереднього ув`язнення ОСОБА_10 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі слід відраховувати додатково з 21 січня 2020 року, тобто з дня постановлення рішення касаційним судом до винесення рішення судом апеляційної інстанції.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті цього кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , з метою попередження ризику переховування ОСОБА_8 та ОСОБА_10 від суду, оскільки вони не можуть не усвідомлювати ймовірності повторного визнання їх винуватості за висунутим обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 187 КК, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду й вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_8 та ОСОБА_10 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у жодному разі не може перевищувати 60 діб.
Враховує колегія суддів і те, що місцевий суд застосував до ОСОБА_8 та  ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою, а щодо ОСОБА_9 – у виді домашнього арешту. ОСОБА_9 , у зв`язку зі скасуванням рішення суду апеляційної інстанції, слід звільнити з-під варти під домашній арешт на строк, необхідний для вирішення питання щодо запобіжного заходу апеляційним судом, але не більше ніж на 60 діб.
Покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: прибувати за викликом до суду, не залишати без дозволу суду постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та не залишати вказане житло цілодобово.
На підставі викладеного касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 – задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Застосувати до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , запобіжний захід, який до них було застосовано судом першої інстанції – у виді тримання під вартою на строк, необхідний для вирішення питання щодо запобіжного заходу апеляційним судом, але не більше, ніж на 60 діб.
Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , запобіжний захід, який до нього було застосовано судом першої інстанції – у виді домашнього арешту на строк, необхідний для вирішення питання щодо запобіжного заходу апеляційним судом, але не більше, ніж на 60 діб.
ОСОБА_9 звільнити з-під варти негайно в залі суду.
Покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: прибувати за викликом до суду, не залишати без дозволу суду постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та не залишати вказане житло цілодобово.
Контроль за виконанням постанови в частині застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 покласти на Самбірський відділ поліції ГУ НП у Львівській області.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3