ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України
14 січня 2020 року                                 
м. Харків
справа № 645/3284/19 
провадження № 22-ц/818/204/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       
головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач), 
суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Кравченко О. О., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Іванова Юлія Вікторівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Сілантьєвої Е.Є., -
в с т а н о в и в :
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 11.12.2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою Ю.В договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась довічно утримувати її надаючи необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу, вартість яких сторони визначили у розмірі 400 грн., а вона передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що взятих на себе за договором зобов`язань відповідач належним чином не виконала, 09.06.2018 року видала розписку про те, що у разі її неповернення до України у строк до 01.11.2018 року не заперечує проти розірвання договору довічного утримання, ОСОБА_1 просила розірвати укладений 11.12.2006 року між нею та ОСОБА_2 сторонами у справі договір довічного утримання.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання від 11.12.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою Ю.В. за реєстровим № 2596. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що нею належним чином виконувались зобов`язання за договором, виданою ОСОБА_1 06.11.2018 року розпискою підтверджується отримання нею на виконання зобов`язань договору грошових коштів у сумі 22500 грн., а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для розірвання договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.1998 року ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

11.12.2006 року між сторонами у справі було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою Ю.В договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач отримала у власність вищевказане нерухоме майно та зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_1 надаючи їй необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з червня 2018 року знаходиться за межами України, у зв`язку з чим не виконує взяті на себе за договором довічного утримання зобов`язання щодо належного догляду за позивачкою, яка є людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги, що відповідно до положень ч. 1 ст. 755 ЦК України є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. 

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст. 751 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). 

Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України).

Пунктом 7 договору довічного утримання від 11.12.2006 року сторони визначили, що вартість харчування, одягу та необхідної допомоги встановлено у розмірі 400 грн. щомісячно, які ОСОБА_2 буде виділяти ОСОБА_1 шляхом поштового переказу або через банківські установи чи іншим зручним для сторін цього договору способом.

Встановлено, що 06.11.2018 року позивачка отримала від ОСОБА_2 на виконання зобов`язань за договором довічного утримання 9800 грн., що підтверджується власноручно виданою ОСОБА_1 розпискою, в якій крім того зазначено, що у разі неповернення відповідачки на територію України у строк до 01.05.2019 року договір підлягає розірванню за її згодою.

Оскільки умовами укладеного між сторонами у справі договору передбачено обов`язок відповідачки довічно утримувати ОСОБА_1 надаючи їй необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу і вартість такого утримання визначено умовами договору у розмірі 400 грн., які відповідачкою сплачуються належним чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для розірвання договору.

Сама по собі відсутність ОСОБА_2 протягом певного періоду на території України не свідчить про неналежне виконання нею умов договору щодо надання утримання у передбаченому договором розмірі у сумі 400 грн. щомісяця.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити. 

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2019 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 11 грудня 2006 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

Головуючий                                 Р.М. Піддубний

Судді                                 А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова