Справа № 461/6503/16-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/763/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:29

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ТзОВ «ФК «Траст Фінанс» – Подановського Т.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Зубачик Н.Б. від 08 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст фінанс», третя особа – ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, -

в с т а н о в и л а :
       рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  відхилено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким визнати поруку за договором поруки №РО32353 від 07.03.2008р. укладеного між ВАТ «Електрон Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , припиненою. Вважає, що судом порушено норми процесуального права і невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд виходив з того, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було встановлено обставину щодо дати односторонньої зміни умов кредитного договору Відповідачем (банком) вимогою – повідомленням від 28.07.2011р. З цього слідує, що судом першої інстанції порушено норму ч.3 ст. 61 ЦПК України з огляду на те, що Вищим спеціалізованим судом України не була встановлена обставина, яка не доказується при розгляді інших справ, а зроблено висновок. Вказує на те, що суд першої інстанції грубо порушив норму ч.3 ст. 61 ЦПК України ототожнивши поняття «правові висновки суду» з поняттям «встановлені обставини». Зазначає, що суд усунувся від встановлення обставин, що мають значення для справи, не надав оцінку доказам, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, чим порушив норми процесуального права, а саме ст.ст. 10, 11, 57-58, 61 ЦПК України, що призвело до не привального застосування норм матеріального права, а саме ч.4 ст. 559 ЦК України. Також вказує, що судом першої інстанції не надавалася оцінка щодо поважності причин пропуску позовної давності та не застосовувалась ч. 5 ст. 267 ЦК України. Вказує, що виходячи з доданих матеріалів до справи відповідачем, видно, що останній продовжує не визнавати поруку позивачки припиненою. Жодних доказів, письмових пояснень, які б спростовували факт припинення поруки позивачки за ч.4 ст. 559 ЦК України, відповідачем не надано.
В судове засідання позивач та третя особа не з`явилися,однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також, зокрема, і те, що інтереси позивачки у судовому засіданні захищала представниця.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 8.10.2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» про заміну сторони у справі– задоволено, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс», як правонаступника відповідачаПублічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до участі у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 256, ч.1 ст. 257, ч. 3, 4 ст. 267, ч.1 ст. 261 ЦК України, ч.3 ст. 10, ч.3 ст. 61, ч.2 ст. 10, ч.ч. 1,2 ст.60, ст. 11 ЦПК України, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 07.03.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KF 47637, згідно якого останньому надано кредит у розмірі 1700000 доларів США, строком користування до 06.03.2023 року. В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №РО 32353 від 07.03.2008 року. 14.09.2009 року відповідачем на адресу ОСОБА_3 скеровано повідомлення-вимогу, якою банк вимагав у ОСОБА_3 негайно, але не пізніше 21.09.2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. Зазначив, що у разі невиконання хоча б однієї з вимог в наданий строк, банк відповідно до п.5.2.10 кредитного договору та відповідно до ЗУ «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти. В лютому 2010 року ПАТ «Фольксбанк» звернувся до Оболонського районного суду м.Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. За результатами розгляду даного позову Оболонським районним судом м.Києва 15.03.2011 року винесено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 14652855,37 грн. 02.09.2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернувся до Оболонського районного суду м.Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд звертав увагу на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2016 року встановлено, що зі змісту повідомлення вимоги ОСОБА_3 , надісланої банком 14.09.2009 року, вбачається, що не змінювався строк повернення кредиту, який встановлено договором до 06.03.2013 року, а лише пропонувалось погасити прострочену заборгованість за кредитом у сумі 20558 доларів США та прострочену заборгованість за процентами в розмірі 58394,13 доларів США. Лише вимогою-повідомленням від 28.07.2011 року банк запропонував повернути весь борг за кредитним договором, тобто змінив строк його повернення і з дотриманням, установленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку звернувся за захистом свого права. Оскільки зазначена обставина встановлена судовим рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2016 року, що набрало законної сили позивач, який послався на цю обставину, звільняється від її доказування на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України, а відтак доводи позивача в цій частині є безпідставними. Так, судом встановлено, що з повідомлення Апеляційного суду м.Києва вбачається, що ОСОБА_1 станом на 03.08.2012 року знала про існування рішення Оболонського районного суду м.Києва від 15.03.2011 року, оскільки останньою було подано апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову про стягнення боргу. Відтак, строк позовної давності закінчився 02.08.2015 року. У свою чергу позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 07.10.2016 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась з позовними вимогами про визнання поруки припиненою поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності. Однак, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог щодо визнання поруки припиненою, то в їх задоволенні необхідно відмовити не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а у зв`язку з відсутністю належних законних підстав для їх задоволення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно віднести за рахунок позивача.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, частково обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, частина обставин, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
7.10.2016р. ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подала в суд позов до ПАТ «ВіЕС Банк», третя особа ОСОБА_3 , у якому просила визнати поруку за договором поруки №РО 32353 від 07.03.2008 р. укладеного між ВАТ «Електрон Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , припиненою.
В обґрунтування позову позивач покликається на те, що 07.03.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KF 47637. В забезпечення даного кредитного договору між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №РО 32353 від 07.03.2008 року. Зазначає, що 14.09.2009 року відповідач надіслав ОСОБА_3 повідомлення-вимогу, в якій вимагав достроково повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти. В вересні 2011 року відповідач звернувся до Оболонського районного суду м.Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вищевказаним договором. Стверджує, що до поручителя банк пред`явив вимогу в вересні 2011 року, тобто після спливу шестимісячного строку. Вважає, що з 21.09.2009 року строк виконання основного зобов`язання, забезпеченого порукою, є таким що настав. Окрім того, зазначає, що про прийняте Оболонським районним судом м.Києва від 15.03.2011 року ОСОБА_1 дізналася лише 15.04.2015 року під час ознайомлення з матеріалами справи, тому вважає, що строк позовної давності звернення до суду не закінчився. Просить позов задоволити. 
Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 07 березня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KF 47637, згідно якого останньому надано кредит у розмірі 1 700 000, 00 доларів США, строком користування до 06 березня 2023 року.
ОСОБА_1 виступила поручителем на підставі договору поруки   № РО 92953 від 07 березня 2008 року, укладеного між нею, ВАТ «Електрон Банк», правонаступниками якого спочатку був ПАТ «Фольксбанк», а пізніше – ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 перед кредитодавцем ВАТ «Електрон Банк» за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року (а.с.7-15).
14 вересня 2009 року банком на адресу ОСОБА_3 скеровано повідомлення-вимогу, яким кредитодавець вимагав у ОСОБА_3 негайно, але не пізніше 21 вересня 2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. У разі невиконання хоча б однієї з вимог у наданий строк, банк відповідно до пункту 5.2.10 кредитного договору та відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти (а.с. 16).
У лютому 2010 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (справа № 2-93/2011). За результатами розгляду справи Оболонським районним судом міста Києва 15 березня 2011 року ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 14 652 855, 37 грн кредитної заборгованості (а.с. 24-25).
02 вересня 2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2-1305/12).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2016 року (а.с. 95), у справі № 2-1305/12 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , як з поручителя, на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 852 470, 37 доларів США, що у еквіваленті становить 14 766 041, 31 грн, яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 1 614 504, 00 доларів США та нарахованих і несплачених процентів у розмірі 237 966, 37 доларів США.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Також, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до положень статті 611 ЦК України (в редакції чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 553 ЦК України (в редакції чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції), за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
За ст. 554 ЦК України(в редакції чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції), у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій  статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Як. також, вбачається із матеріалів справи, – 14 вересня 2009 року банком на адресу позичальника ОСОБА_3 направлено повідомлення-вимогу, в якому кредитодавець вимагав у ОСОБА_3 негайно, але не пізніше 21 вересня 2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. У разі невиконання хоча б однієї з вимог у наданий строк, банк відповідно до пункту 5.2.10 кредитного договору та положень Закону України «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти.
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.
2 вересня 2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто майже через два роки після направлення боржнику досудової вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції вважав встановленою презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність судових рішень про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя.
Однак, згідно правової позиції Великої Палата Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 жовтня 2018 року справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року  (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та  від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої   статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
Тому, по суті вимогу позову слід було б вважати підставною та такою, що підлягала б до задоволення чого не заперечив і представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Однак, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За ст. 260 ЦК України,  позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.  Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.
Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
За ст. 267 ЦК України,  особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як вбачається із матеріалів справи 25.10.2011 року Оболонським районним судом м. Києва у справі за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було постановлено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Крім цього, 07.02.2012 року Оболонським районним судом м. Києва було постановлено рішення у справі за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Також, з повідомлення Апеляційного суду м.Києва (а.с. 59) вбачається, що ОСОБА_1 станом на 03.08.2012 року подала апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову про стягнення боргу у згаданій справі про стягнення заборгованості.
Зважаючи на те, що у справі за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором 25.10.2011 року було постановлено заочне рішення, а 07.02.2012 року було постановлено рішення, вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 як відповідач у справі зверталася з заявою про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2011 року та таке було скасоване та 07 лютого 2012 року було постановлене рішення при постановленні якого брав участь представник відповідача ОСОБА_1 .
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 ще з кінця 2011 – 7.02.2012 р.р. достовірно знала про порушення свого права, а саме про факт звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості, однак звернулася до суду за захистом своїх прав лише 07.10.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Відтак, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у суді першої інстанції (заява про застосування строку позовної давності а.с. 58).
Про застосування строку позовної давності у такій категорії спорів на противагу доводам представниці позивачки слід вказати, зокрема, правовий висновок Великої палати Верховного суду у справі №161/12771/15 (провадження 14-402цс18) від 31.10.2018 року. 
Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення ж суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову – відмовити за пропуском строку позовної давності.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст фінанс», третя особа – ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                         Л.Б. Струс
                                                                                 М.М. Шандра