ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 лютого 2020 року           справа №200/8500/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.
суддів:                      Гайдара А.В..,
                                 Казначеєва Е.Г..
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя І інстанції Шинкарьова І.В.) від 25 листопада 2019 року по справі №200/8500/19-а, повний текст складений 02 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року №1001398-4610-0581,-

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року №1001398-4610-0581 на суму 2 625,60 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою 20.09.2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за №ДЦ14212263318, нежитлове приміщення, що йому належить, віднесено до будівель промисловості (Код 1251.0) згідно до Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-200, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507. На думку позивача нерухоме майно, що є предметом спірних правовідносин, належить до будівель промисловості, які відповідно до п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування. Позивач зазначив, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року у справі №0540/9450/18-а за позовом ОСОБА_2 (власника іншої частки цієї ж самої будівлі промисловості) до Головного управління ДФС у Донецькій області з аналогічними позовними вимогами – скасування податкового повідомлення-рішення про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки – вже встановлено факт, що будівля промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .7 не є об`єктом оподаткування.
Позивачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано клопотання про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю його представника.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позивачеві на праві приватної власності належить 10/100 комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 11.10.2012 року за реєстровим № 2329 (а.с. 13)
Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області 20.09.2012 року під №ДЦ14212263318 та подана до Інспекції у зв`язку з реконструкцією промислових будівель за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Мініна,7, весь об`єкт, який розташований за вказаною адресою, згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 має код 1251: будівлі промисловості. (а.с. 7)
Відповідачем згідно п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та відповідно до пп. 266.7.32 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України сформовано податкове повідомлення-рішення від 09.01.2019 року №1001398-4610-0581, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 2625,60 грн. (а.с. 6).
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014 року, запроваджено з 01.01.2015р. податок на майно, що відповідно до підпункту 266.7.2пункту 266.7 ст. 266 ПК України включає в себе, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).
Згідно з пп. 266.3.1 - 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до п.п.266.5.1. п. 266.3 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує у 2017р. – 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Рішенням Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016р. № 7/14-1054 про внесення змін до рішення міської ради від 27 лютого 2015 року № 6/46-5136 встановлено, що відповідно до пункту 1.4. рішення ставки податку для фізичних і юридичних осіб на 2017 рік встановлюються: - для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року (у 2017 році -3200 грн.); - для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року (у 2017 році -3200 грн.). (а.с. 46 )
Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, спірне податкове повідомлення-рішення було сформовано відповідачем на підставі даних реєстру прав на нерухоме майно, саме виходячи зі ставки 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року – 3200 грн..
Суд апеляційної інстанції не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на нього пільги, встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України, виходячи з наступного.
У п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України  визначено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, зокрема, є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
Твердження позивача, що оскільки буквальний аналіз наведеної норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств", а законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, тому такий прислівник відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності, на думку колегії суддів є помилковим з огляду на наступне.
За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").
Згідно пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".
Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2676/17 та у справі № 806/2461/17, від 11.12.2018 у справі № 819/314/18, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України правомірно була врахована судом першої інстанції при прийнятті рішення по цій справі.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Суд апеляційної інстанції вважає, що податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов`язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.
Посилання позивача на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року у справі №0540/9450/18-а колегією суддів не прийнято до уваги з огляду на приписи ч.4 ст. 78 КАС України.
Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року по справі №200/8500/19-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року по справі №200/8500/19-а - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 11 лютого 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                 Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                             Е.Г. Казначеєв