28.02.20
22-ц/812/246/20

Провадження 22-ц/812/246/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.

Постанова
Іменем України
28 лютого 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем Андрієнко Л.А.,
за участю:
представника позивача Олійник А.О.,
представника відповідача Носова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 05 грудня 2011 року під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщенні цього ж суду, у справі №2-2370/11, за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и л а:
У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі – ПАТ «Кредитпромбанк», Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» і відповідачкою укладений кредитний договір № 03.1/093/08-Z на споживчі цілі. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 502 000 грн., строком до 11 травня 2023 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,00 % на рік. 
Забезпеченням виконання кредитних зобов`язань, відповідно до п.1.5 умов договору є майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 91 479, 15 євро, що належать ОСОБА_3 . 
Крім цього, з метою виконання умов кредитного договору, 13 травня 2008 року між сторонами укладена додаткова угода №1 до кредитного договору № 03.1/093/08-Z від 12 травня 2008 року, за якою в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , а також пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції, яка передбачала видачу кредиту після надання позичальником Банку документів, що підтверджують страхування заставленого майна на користь Банку від ризиків втрати, ушкодження та інших ризиків, передбачених договором іпотеки від 13 травня 2008 року.
Боржник свої зобов`язання належним чином не виконувала, унаслідок чого розмір заборгованості станом на 12 липня 2011 року склав 598 856 грн. 72 коп., із яких: 396 022 грн. 18 коп. – поточна заборгованість за кредитом, 39 044 грн. 46 коп. – прострочена заборгованість по кредиту, 3 146 грн. 78 коп. – поточна заборгованість по процентам за користування кредитом, 112 425 грн. 23 коп. - сума простроченої заборгованості по процентам, 33 158 грн. 07 коп. – загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплати процентів, 15 060 грн. - штраф за ненадання у встановлений строк договору страхування предмета іпотеки.
Враховуючи наведене, Банк просив стягнути з відповідачки вищевказаний борг та судові витрати.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2011 року позов Банку задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 03.1/093/08-Z від 12 травня 2008 року в загальній сумі 598 856 грн. 72 коп..
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року замінено стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на його правонаступника ПАТ «ДельтаБанк».
24 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2019 року заява про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.
Наступною ухвалою Корабельного районного суду від 26 грудня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «ДельтаБанк» на ТОВ «Фінансова Компанія «Геліос».
27 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2011 року.
В апеляційній скарзі просив скасувати заочне рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невірну оцінку доказів у справі та порушення норм матеріального і процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що  в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сторони не визначили таку істотну умову договору як дату видачі кредиту.
Апеляційна скарга також містить посилання на те, що кредитні кошти ОСОБА_1 не отримувала, оскільки п.1.1 умов кредитного Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 13.05.2008 року) видача кредиту мала здійснюватися після надання ОСОБА_1 документів, що підтверджують страхування заставленого майна. Пунктом 3.1.7 Іпотечного договору від 13.05.2008 року встановлений п`ятиденний строк для страхування предмету іпотеки який обраховувався з дня його укладення без встановлення граничного строку, отже дата видачі кредиту була перенесена на невизначений строк. Враховуючи, що договір страхування предмету іпотеки Банком наданий не був і судом не досліджувався, не можна вважати що кредитні кошти в сумі 502 000 грн. отримані ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник посилався й на те, що суд безпідставно стягнув проценти нараховані після кінцевого терміну повернення кредиту, зазначеного у рекомендованому листі. Крім того, на думку апелянта, у позивача не було підстав для стягнення штрафу за ненадання Банку договору страхування, оскільки умовами кредитного договору не встановлено терміну надання такого договору страхування Банку. 
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою ст. 1050 ЦК України передбачено, що  якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Судом встановлено, що між ВАТ «Кредитпромбанк» правонаступником якого є ПАТ Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 12 травня 2008 року укладений кредитний договір № 03.1/093/08-Z.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 502 000 грн., строком до 11 травня 2023 року, зі сплатою 22% річних. ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати кредит починаючи з місяця наступного за звітним, щомісячно до 10-го числа кожного календарного місяця, відповідно до графіку встановленого п. 3.1 кредитного договору.
Забезпеченням виконання кредитних зобов`язань, відповідно до п.1.5 умов договору є майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 91 479, 15 євро, що належать ОСОБА_3 . 
Крім того, з метою забезпечення зобов`язань за цим договором 13 травня 2008 року між Банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно п.1.1 якого, забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором останній передав в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору щодо внесення щомісячних платежів, визначених графіком, який є невід`ємною частиною договору кредиту. 
Згідно розрахунку Банку заборгованість за кредитним договором станом на 12 липня 2011 року склала 598 856 грн. 72 коп., із яких: поточна заборгованість по основному кредиту – 396 022 грн. 18 коп., прострочена заборгованість по основному кредиту – 39 044 грн. 46 коп., поточна заборгованість за процентами – 3 146 грн. 78 коп., прострочена заборгованість за процентами – 112 425 грн. 23 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту 33 158 грн. 07 коп., штраф за ненадання у встановлений строк договору страхування предмета іпотеки – 15060 грн. 
Належних доказів, які б спростовували порушення зобов`язання за кредитним договором та розмір заборгованості, ОСОБА_1 до суду не надала.
Пунктом 4.6 умов кредитного договору передбачено право Банку при порушенні позичальником умов договору вимагати від останнього дострокового повернення кредиту та сплату процентів.
На виконання вимог цього ж кредитного договору Банком 15 липня 2010 року було направлено ОСОБА_1 повідомлення про можливість дострокового стягнення заборгованості, яке вона отримала 23 липня 2010 року. 
Розмір нарахованої Банком заборгованості відповідачка не оспорювала в установленому законом порядку.
Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі ст. 526, 553, 554, 1050 ЦК України прийшов до правильного висновку про наявність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідачки та дострокового стягнення з неї на користь Банку 598 856 грн. 72 коп. заборгованості за кредитом.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист трав споживачів» сторони не визначили таку істотну умову договору як дату видачі кредиту, є помилковими. 
Так, п.1.1. умов кредитного договору сторони погодили, що видача кредиту здійснюється після надання позичальником Банку документів, що підтверджують страхування заставленого майна на користь Банку від ризиків втрати, ушкодження, інших ризиків, передбачених договором застави від 12 травня 2008 року.
Отже, дата видачі кредиту визначена вказівкою на подію, що не суперечить вимогам ст. 252 ЦК України. Банком були виконані умови кредитного договору, видані кредитні кошти та отримані ОСОБА_1 відповідно до її заяви про видачу готівки №61-10 від 12 травня 2008 року.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 кредитні кошти не отримувала, є безпідставними. Відповідачкою не надано будь – яких доказів на підтвердження факту невидачі їй з вини банку кредитних коштів, а, навпаки, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 періодично частково сплачувала поточні платежі за кредитом, тобто визнавала факт отримання кредитних коштів та свій обов`язок з їх повернення. 
Крім того, колегія приймає до уваги документи, як наявні в матеріалах справи та в сукупності дають підстави для висновку про отримання кредиту ОСОБА_1 , а саме: заява позичальника на отримання кредиту в якій пропонується передати в забезпечення кредиту майнові права банківського вкладу ОСОБА_3 від 05 травня 2008 року, кредитний договір, який не оспорюється відповідачкою, а його умови виконувалися останньою, оскільки здійснювалося погашення заборгованості, додатковою угодою та договором іпотеки, які були укладені на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 03.1/093/08-Z від 12 травня 2008 року, розрахунком заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідачка вносила кошти на погашення кредитної заборгованості та сплачувала проценти за користування кредитом. 
До апеляційної скарги поданої представником відповідачки додано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду 14 лютого 2020 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено через те, що при поданні до суду першої інстанції заяви про перегляд оскаржуваного заочного рішення, відповідачка не вчинила відповідних процесуальних дій, а саме не виклала у заяві таке клопотання та не посилалася на те, що заяву про видачу готівки не підписувала, а також, що не отримувала грошові кошти.  
Будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість заявити клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та дослідження в якості доказу висновку експерта у суді першої інстанції при поданні заяви про перегляд заочного рішення, представником відповідачки апеляційному суду не надано.
Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що у позивача не було підстав для стягнення штрафу за ненадання Банку договору страхування, оскільки умовами кредитного договору не встановлено терміну надання такого договору страхування Банку, вони є помилковими та спростовуються п.п.3.4,3.5,3.6.3.13 умов кредитного договору, яким визначено обов`язок позичальника застрахувати заставлене майно, порядок, строк, протягом якого має бути укладений договір страхування та щорічно переукладений протягом всього періоду дії кредитного договору, а також наслідки невиконання цих умов. 

Щодо розміру нарахованої Банком заборгованості, то варто вказати на таке.
Відповідно до ст.ст.8,9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно ст.129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенством права.
Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику   Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див.: п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
Українське національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження заочного рішення до вищестоящого суду у разі відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви про його перегляд.
Однак така свобода розсуду не може бути необмежена.
У кожному випадку суду слід встановити чи виправдовують причини втручання у принцип res judicata стосовно часу або підстав для такого втручання.
У даній справі за рішенням суду, що постановлено вісім років тому - в грудні 2011 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вказане судове рішення виконується починаючи з 2013 року. 
Зазначивши, що вирішення питання щодо строків на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, Європейський Суд з прав людини постійно нагадує, що такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняття рішень у їхній справі.
Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, п.27, «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року, п.41 справи «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують втручання у принцип res judicata підстави для поновлення строків для оскарження, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (п.42 рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 485553/39 «Совтрансавто – Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь – якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Як видно з матеріалів справи, судом першої інстанції справа двічі призначалася до розгляду на 31 жовтня 2011 року та 05 грудня 2011 року. Відповідачка щоразу належним чином повідомлялася про слухання справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення від 10 жовтня 2011 року та 03 листопада 2011 року (а.с.35,38). Також на її адресу направлялася копія заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2011 року, яка отримана нею 01 червня 2012 року(а.с.42). 
При цьому ОСОБА_1 не спростована інформація про направлення та отримання нею письмового повідомлення на якому стоїть підпис особи, якій адресоване поштове відправлення, підпис працівника пошти про отримання листа адресатом, та штамп пошти про його отримання.
Разом з тим, із заявою про перегляд заочного рішення відповідачка звернулася лише 24 вересня 2019 року.
Після відмови 27 листопада 2019 року Корабельним районним судом м. Миколаєва у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 05 грудня 2011 року, представник відповідачки згідно національному законодавству (ч.4 ст. 287 ЦПК України) оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку, тобто через вісім років після набрання ним законної сили, його часткового виконання.
В розумні інтервали часу Єгорова Т.М. не вживала заходів щоб дізнатися про стан судового рішення, та за правилами ст. 228, ч. 4 ст. 231  ЦПК України відповідні дії стосовно подання заяви про перегляд заочного рішення не здійснила, та у встановленому законом порядку в апеляційний суд заочне рішення від 05 грудня 2011 року не оскаржила. Це рішення набрало законної сили.
Доводи представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про те, що відповідачці стало відомо про існування зазначеного рішення лише в січні 2019 року, не відповідають обставинам справи. Докази про те, що ОСОБА_1 не повідомлена судом про прийняття рішення в цій справі відсутні. 
У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності (визначеності) та доступу до суду (див. п.54).
Твердження представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про те, що суд безпідставно стягнув проценти нараховані після кінцевого терміну повернення кредиту, зазначеного у рекомендованому листі є підставою для скасування заочного рішення суду з метою правильного застосування законодавства, з урахуванням обставин даної справи, до уваги не приймається. 
Вказана заборгованість не була спростована відповідачкою на час розгляду справи судом першої інстанції в установленому законом порядку, хоча ОСОБА_1 мала таку можливість і це підтверджується матеріалами справи. Тому апеляційна скарга в цій частині є нічим іншим як спробою домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, а таке буде порушувати фундаментальний принцип правової визначеності та право на справедливий судовий розгляд за пунктом першим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . 
Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 2-3126/07 (провадження № 61-5255 св18).
За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2011 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повний текст судового рішення виготовлено 03.03.2020 р.